language: Finnish

TERVEEKS' — BUDDHA!

Kirj.

Sulo-Weikko Pekkola

Jyväskylässä, K. J. Gummerus Oy, 1929.

SISÄLLYS:

Intialaisia ystäviä.
Yhtä ja toista Albionin alamaisuudesta.
Maailman tapoja.
Singapore.
Jaavalaisia maisemia.
Bataviassa.
Jaavalaisia liikkeitä ja virastoja.
Sourabajan "jalompi rotu".
Sekalaisia kokemuksia Jaavalla.
Käärmejahtiin Sumatralle.
Kohti Austraaliaa.
Brisbanen tullissa ja sen takana.

INTIALAISIA YSTÄVIÄ.

Olin alunperin aikonut saapua Intiaan maateitä käyttäen, sillä siten olisin vähitellen eläytynyt maisemanvaihdoksiin, eikä hyppäys erämaasta Intian rehevyyteen olisi ollut niin äkillinen. Sellaista matkaa varten täytyy kuitenkin olla melko hyvin aseistettu jo tavallisinakin aikoina, ja nyt varsinkin kuulosti siltä, että Beluchistanissa pidettiin jonkunlaista toraa, jotenka sivullisen ei ollut varsin turvallista liikuskella siellä. Minulla ei ollut puukkoa kummempaa kapinetta, ja Iracissa olin koettanut hankkia ampuma-aseen kantolupaa, mutta vastaus oli ollut sentyylinen, että sopii olla kiitollinen, kun sallitaan matkustaa ilman aseitakin. Vähintäin kaksi kuukautta sanoivat ottavan, ennenkuin vastaus luvanpyyntöön kerkiää saapua Lontoosta, ja hyvin todennäköisesti se on sitten kielteinen. Luvan myöntäminenhän olisi melkein samaa, kuin lähettää aseita Intian rajaseutujen levottomalle väestölle.

En ollut jäänyt odottamaan tällaisia luvansaanteja, sillä asioiden silloisellaan ollessa ei kannattanut yksin lähteä tuolle maataipaleelle, ja aseellisen saattojoukon palkkaaminen olisi noussut yli matkavarojeni, jotapaitsi vuodenaikakin oli liian kuuma sellaisen matkan tekemiseen, niinpä olin pakoitettu käyttämään merireittiä enkä matkaani tarvinnutkaan katua. Meriväkihän on aina erittäin ja, kuten tunnettua, saapi merellä paljon nopeammin tuttavia kuin maalla, joten jo ennen Intiaan tuloani olin kerinnyt hankkia itselleni moniaita läheisiä hindulaisia ystäviä viileämmistä tuttavuuksista puhumattakaan.

Liikennettä näillä vesillä välittää British Indian Höyrylaivaosakeyhtiö, jonka nimi siellä lyhennetään B.I.S.N., ja laivat sillä ovat monta vertaa siistimpiä kuin kokemani italialaiset tai ranskalaiset. Basrassa kiipesin postihöyry Varsovan kannelle ja tunsin ikäänkuin suurta huojennusta, sillä tiesinhän, etten ainakaan yhteen viikkoon tarvinnut huolehtia siitä, minkälaisen kulkuneuvon taas kunakin päivänä onnistuisin saamaan. Kun sitäpaitsi on kuukaudenkin yhtämittaa rypenyt aavikolla ja aavikkokaupunkien arabialaiskortteleissa, antautuu mielellään höyrylaivan hyttimatkustajaksi. Jokainen ihohuokonen tihkuu pölyä, vaatteet ovat aina kuin pintaan kiinniliimattuina, ja hekumalla katselinkin laivan kylpyvannaa, jossa saisin loikoilla kylmässä suolavedessä.

Sain hyttitovereikseni kaksi hindulaista upseeria, erään majurin ja hänen adjutanttinsa. Heidän palveluspaikkansa oli Bagdad, ja nyt kertoivat he matkustavansa kotiinsa Intiaan kahden kuukauden lomalle.

Kysyin, miksi hindulaisten upseerien täytyy palvella maansa rajojen ulkopuolella, — eikö Iracissa ole sitten upseereja — johon majuri halveksuvasti naurahtaen vastasi, että "eihän niistä iracilaisista ole upseereiksi." Huomasin heti, mitä nappulaa englantilainen oli taas painanut, sillä hindu oli varsin ylpeä siitä, että sai olla alemman rodun komentajana, ja näin sai englantilainen luotettavaa upseeristoa Iraciin.

Muuten oli majuri kaikkein siivoimpia ja hyvänahkaisimpia ihmisiä, mitä löytää taitaa. Ääni hänellä oli pehmeä, eikä hän paljon puhunutkaan, naurahtelihan vaan sängyssään, jossa vietti yksitoista kahdettatoistaosaa koko matkasta samoinkuin adjutanttinsakin. En tiedä, mikä heitä niin unetti, kahta tuntia enempää päivää kohti he vaan eivät jaksaneet olla pystyssä.

Adjutantissa oli vielä paljon alkuasukkaan lapsellisuutta. Hänellä oli viisi erilaista turbaania, joita vuoron perään koetettiin päähän peilin edessä, taas mentiin kannelle hetkeksi näyttelemään ja sitten tultiin nukkumaan.

Heti kun tulin laivalle, huomasi hän valokuvauskoneeni ja alkoi kärttää, että ottaisin hänestä kuvan. Satamassa oli huono valaistus, ja sanoin ottavani kuvan vasta sitten, kun päästään merelle, mutta siitä hän viisi välitti. Kulki jälessäni kuin itsepäinen lapsi ja marisi, että tässä olisi hyvä ottaa ja tässä olisi ja tässä. Kävin lopulta hytistä kameran ja mielikseen näpsäytin kuvan tyhjälle kasetille. Luulin tällä päässeeni rauhaan, mutta nyt hän vaati konetta avattavaksi saadakseen nähdä kuvansa. Kun selitin, että filmi on ensin Bombayssa kehitettävä, jonka jälkeen vasta voidaan saada kuvia, oli hän peräti pettynyt ja sanoi, että eihän siitä mitään hyötyä sitten ollutkaan, johon minäkin täydellisesti yhdyin. Siitä huolimatta hän laivamatkamme jokaisena seitsemänä päivänä tiedusteli, milloin voisi saada kuvansa, ja joka kerta oli pettymys yhtä suuri.

He eivät nauttineet laivan täysiylöspitoa, vaan ottivat annoksittain hyttiinsä "rice and curry", riisiä ja öljyssä keitettyjä lihanpalasia. Riisiä tuotiin pesuvadillinen, johon adjutantti kädellään sekoitti öljyn sekä lihanpalaset. Kolmella keskimäisellä sormella tämä sotkotus sitten ammennettiin suuhun.-Minä poistuin hytistä aina ruokailuajaksi.

Tuntia ennen laivan lähtöä oli postijuna Bagdadista tuonut pääasiallisimman matkustajayleisön. He olivat miltei kaikki kansimatkustajia, sillä hyttipaikkoja käyttävät täkäläiset hyvin vähän. Varsin varakkaatkin hindut ja arabialaiset tuovat laivaan telttasängyn mukanaan ja nukkuvat kannella, jossa näin kesäkuumalla onkin ehdottomasti parempi kuin hytissä.

Näissä laivoissa on kannelle rakennettu liedet, joissa kansimatkustajat voivat keittää ruokansa, ja aamusta iltaan saakka kuhisi niiden ympärillä mustanaan väkeä. Aina leivästä saakka tehtiin kaikki laivalla ja jätteet heitettiin kannelle. Olisi näet vaatinut liian suurta vaivaa heittää niitä reelingin yli mereen. Iltasella se keittopuoli kannesta muistuttikin sitten sikolättiä.

Hintelää väkeä näyttävät tämänpuolen ihmiset olevan rakenteeltaan, ja senmukaiset ovat voimatkin. Laiturilta välikannelle oli asetettu laudoista tehty silta, joka piti laivan lähtiessä vedettämän laiturille. Silta oli kokoonpantu seitsemästä tuumanpaksuisesta ja 4 metrin pituisesta laudasta, johon lisäksi tuli vielä ohuet johdatinpuut, mutta sen siirtämiseen tarvittiin kaksitoista miestä, ja vaivaloisesti se näkyi sittenkin siirtyvän. Oikein piti huutaa tahdissa, että kaikki tiesivät vetää yhtäaikaa, ja pari tuumaa se sitten liikahti kerrallaan. — Meillä olisi kaksi miestä siirtänyt tuollaisen sillan heittämällä.

Basrasta lähdettyä kestää moniaan tunnin vielä ajaa Tigrisvirtaa, ennenkuin päästään Persianlahdelle, ja sen matkan seisoskelee mielellään kannella katselemassa palmumetsien varjostamia rantoja. Pian kuitenkin pimeys peitti näköpiirin, ja minä sulkeuduin kylpyhuoneeseen pariksi tunniksi. Eihän siellä tosin kylmää kylpyä saanut — jäitä olisi pitänyt lisätä joukkoon — mutta sentäänkin oli vesi viileämpää kuin ilma, enkä olisi vannaa vieläkään malttanut jättää, ellei laivan ruokakello kutsunut päivälliselle.

Ruokakomentoa ei ainakaan tässä laivassa sovi moittia, sillä ruokaa annettiin paljon ja monenlaista. Tarjoilu alkoi jo puoli kuudelta aamulla — toisinaan jo aikaisemminkin — jolloin hytteihin tuotiin teetä ja voileipiä. Ei siinä kysytty, halusiko joku vielä nukkua, sillä heti seitsemän jälkeen soitettiin aamiaiselle. Pukeutuminen ei kylläkään vienyt aikaa, kun ainoat käyttökelpoiset vaatekappaleet olivat paita, housut ja pyyhinliina. Tämä viimeksimainittu seurasi jokaista uskollisesti olkapäällä mukana niin aterialla kuin kävelyllä, sillä kasvot tihkuivat vesikarpaloita alituiseen.

Koska ruoka on sangen tärkeä tekijä ihmisen maallisessa vaelluksessa, en malta vallan sivuuttaa B.I.S.N. yhtiön laivojen ruokalistaa. Siellä nimittäin ihmeekseni tarjottiin joka aamu kaurapuuroa, joka kaikkien kokoomuksiltaan epäselvien Bagdadin ruokalaatujen jälkeen maistui minusta erinomaiselta. Maito tosin oli säilykemaitoa, mutta siihen saa tottua, sillä lypsylehmiä ei laivassa pidetä. Muista ruokalajeista mainitsen vain, että aamiaiseen kuului puuron lisäksi kala-, liha- ja munaruoka, lunchiin ja päivälliseen kumpaankin kolme erilaista liharuokaa j.n.e. — Äsken mainitsemaani rice and curry tarjottiin myös joka päivä päivälliseksi, mutta tämä curry eli jonkunlainen Stroganoffin pihvi oli niin väkeväksi maustettua, että ensikerran sitä syödessäni oli nahka lähteä suustani, ja sain kiiruimman kaupalla juosta ruokasalista reelingille tyhjentämään suuntäyteiseni, sillä annosta en hirvinnyt nielaista. Eräs Intian eurooppalainen kehoittikin minua varovaisesti suhtautumaan intialaisiin ruokiin, sillä alkuasukkaiden vatsa on kuulemma vallan toisenlaisesta nahasta kuin meikäläisen, ja lyhyessä ajassa voi siellä tärvellä ruokakanavansa elinajakseen. Myöhemmin Etelämeren saarilla tutustuin siihen kasviinkin, jota näissä tropiikkimaissa käytetään mausteena. Sanotusta kasvista käytetään sen parin senttimetrin pituisia marjamaisia hedelmiä. Ne asetetaan etikkaan liukenemaan, ja pisarallinen tällaista nestettä liemilautasessa saattaa suun hehkumaan kuin tulessa. Kiniini on herkkua siihen verraten. Ranskalaisissa laivoissa näin tätä nestettä viljeltävän varsin tiheään, ja aineen erikoisena ominaisuutena mainittiin, että se palauttaa menetetyn miehuusvoiman.

Persianlahti on matalaa ja sen vesi savenväristä. Vaikka laivaväylä oli viitoitettu, täytyi luotaajan silti alituiseen olla hommassa, ja muutamin ajoin keskellä aavaa ulappaa jouduimme niin matalalle, että koneet pantiin kulkemaan vain puolella voimalla. Tätä kesti kolme päivää, ja aurinko paistoi pilvettömältä taivaalta, mutta kolmannen päivän iltana stewardi sanoi, että huomenna saamme pahan ilman heti kun pääsemme Intian merelle. Tiedustelin, mikä sen nyt niin pahaksi muuttaisi, ja sain kuulla sen johtuvan monsuunista. Olinhan minäkin lukenut monsuunista yhtä ja toista, mutta en tästä vielä tullut yhtään viisaammaksi. En kuitenkaan enää kysellyt mitään, olin vain tärkeän näköinen ja päätin odottaa.

Aamu koitti, korkeitten kalliosaarien reunustama salmi jäi jälkeemme ja tulimme Intian merelle, mutta ilma pysyi yhtä kauniina. Hartaasti odottamaani myrskyä ei kuulunut, ja arvelin monsuunin vain turhia pelotelleen. Mutta sitten alkoi laiva hiljalleen keinahdella, hyvin hitaasti, mutta säännöllisesti. Nousin kannelle katsomaan, mikä sitä nyt heiluttaisi, sillä tuuli oli verrattain heikko, vain jonkusen vaahtopään kykeni siellä täällä nostamaan.

Mutta etelästä saapui kuin maininkeina pitkiä laineita, laajoja ja loivia. Laajuutensa takia näyttivät ne mataloilta, mutta kulkivat nopeasti eteenpäin, ja vaikka laivamme oli 142 metriä pitkä, heilahteli se sivuaallokossa varsin tuntuvasti.

Tämä oli nyt sitä monsuuniaallokkoa, maininkia jostain kauempana tapahtuvasta myllerryksestä. Pyysin purserilta selitystä ilmiöön, ja hän kertoi, että paraikaa on Etelä-Intiassa ankaroita sateita ja rajuilmoja, jotka ajavat aallokkoa tänne. Sanoi, ettei tämä vielä mitään ole, mutta kunhan parin päivän päästä ehdimme lähemmäksi Intian rannikkoa, niin siellä se vasta tuntuu.

Tämän puolen ihmisten sisukset eivät näy sietävän merenkäyntiä, sillä 90 prosenttia matkustajista asettautui heti levolle. Hyttitoverini majuri ei koko loppumatkalla noussut enää kertaakaan jalkeille paitsi Karachin satamassa, jossa ei heilutellut. Matkaeväinä oli hänellä banaaneja ja mangoja, mutta hän ei voinut enää sietää ajatusta, että hänen korissaan oli ruokatavaroita, jonkatakia hän lahjoitti kaikki minulle. Erään vanhemmanpuoleisen, iloisen ja väriltään miltei mustan hindun kanssa saimme nauttia ateriat kahteen mieheen, toiset salonkimatkustajat paastosivat.

Saavuimme ensimäiseen intialaiseen satamaan, Karachiin aamulla varhain. Odotimme säätiedoitusta etelästä, ja sitten meille ilmoitettiin, että päiväksi tulee niin paha ilma, ettei laiva lähde ennenkuin seitsemän aikaan illalla, jolloin monsuuni tavallisesti asettuu. En aluksi uskonut, että niin pahaa ilmaa saattaisi tullakaan, joka estäisi tällaisen rumiluksen matkan, ennenkuin postilaitoksen seinässä näin postinlähdön aikataulun. Siinä sanottiin, että laiva lähtee joka torstaiaamuna, ellei ole monsuunia; jos on monsuuni, lähtee se vasta illalla.

Kaksi yötä ja yhden päivän keinuimme vielä aallokossa. Heti Karachista lähdettyä pidettiin harjoitus pelastusveneitten vesillelaskemiseksi ja matkustajille neuvottiin, kuinka pelastusvyöt on kiinnitettävä. Tämä kaikki teki vatsatautisiin matkustajiin suurenmoisen vaikutuksen, niin että adjutanttikaan ei enää hirvinnyt nukkua hytissä, vaan muutti kansimatkustajaksi. Pikimmältä kävi vain päivänaikaan katsomassa, ettei tavaroilleen mitään vauriota tapahtuisi ja muutti samalla toisen turbaanin päähänsä.

Juhannusaattoaamu sitten vapautti matkustajat tuskasta, kun pääsimme Bombayn aallonmurtajan suojaan. Hyttitovereitteni sekä parin matkatuttavani liikemiehen päämaali piti vielä pari vuorokautta etelämmäksi rannikolle, mutta he olivat saaneet laivasta kyllikseen; sanoivat junamatkaa turvallisemmaksi. Yhdessä siirsimme sitten tavaramme pienempään höyryyn, joka meidät roimasateessa saattoi laituriin.

Eksyin kertomaan yksityiskohtaisesti merimatkan vaiheista, vaikka tarkoitukseni oikeastaan oli selvitellä ensimäisiä tosihindulaisia matkatuttavuuksiani. Heitä oli näet laivalla runsaasti, pääasiassa liikemiehiä, kaikki matkalla kotimaahansa lomalle, kuten selittivät. Olihan kesän kuumin aika juuri tulossa, ja sen viettää Intian vuoristossa mieluummin kuin Bagdadin tuoksuissa, jossa useimpien toimintapaikka tunnusti olevan.

Maailmansota avasi nimittäin hinduillekin uusia liikemahdollisuuksia. Ennen sotaa oli Mesopotaamia heiltä suljettu, se kun kuului Turkille. Sodan loputtua otti Englanti tämän erämaan, ja englantilaisina alusmaalaisina saattoivat yritteliäät ja laskutaitoiset hindut nyt koettaa onneaan Bagdadissa uusilla, arabialaisille vierailla liiketavoilla. Kertomansa mukaan menestyivät he siellä hyvin, olivat perustaneet huomattavia välitysliikkeitä ja vallanneet vaikutusvaltaisia paikkoja.

Kuultuaan minun olevan kotoisin läheltä pohjoisnapaa, kysyivät he ihmetellen, ovatko kaikki napaseutujen asukkaat yhtä mustia kuin minä. Heidän käsityksensä mukaan suomalaisilla piti olla hohtavan valkoinen ihonlaatu, miltei läpikuultava, puhdas kuin pulmunen lumella. Pohjoismaalaisillahan on vaalea, aaltoileva tukka, heidät tuntee romaanien ja novellien perusteella jo kilometrin päästä. Nyt he näkivät karvasäärisen miehen, jonka väri oli paikotellen mustempi kuin heidän, tukka ei ollut keltainen eikä appelsiinimainen, vaan melko synkän laatuinen, ainoastaan muutamia kuivettuneita valkoisia haituvia siellä täällä. Tässä koetettiin heitä vetää nenästä, uskotella sellaista, jota ei ole olemassakaan.

Näytin passini ja kuvani ja kysyin heiltä, olivatko he ajaneet päiväkausia avonaisessa autossa aavikkomyrskyssä ilman suojelevaa kasvojenpeitettä tai ratsastaneet muulin selässä hehkuvassa helteessä tai maanneet öitä kameelinlannassa shakaalien piirittämissä autioissa arabialaiskylissä tanhualla nolla-asteen lämpömäärässä, polvihousuissa, ohut sadetakki ainoana suojanaan. Ei, sitä he eivät olleet tehneet, — eikä minunkaan vielä ollut kameelinlannassa tarvinnut maata —, mutta puheeni tepsi sittenkin, ja meistä tuli sangen hyvät tuttavat.

Tämän matkan varrella solmitun tuttavuuden perusteella vaihdoimme sitten käyntikortteja, joita oli ainoastaan minulla, mutta heiltä sain kalenteriini latinalaisilla puukstaaveilla tekstatut nimet ja osoitteet, ja niiden perusteella piti minun sitten lähettää itsekullekin heistä merimatkallamme ottamani valokuvat. He taas puolestaan lupasivat muistaa minua kirjeillä, postikorteilla, postimerkeillä ynnä muulla. Eräs oli innostunut kirjallisuuteen ja pyysi minun kääntämään suomeksi hyvän tuttavansa, hindulaisen kirjailijan kirjoittamia — englanninkielisiä — novelleja ja kirjoja, joita hän lupasi lähettää heti kotiinpäästyään.

Minä puolestani täytin antamani lupaukset kuvien lähettämisestä jo Calcutassa, — paitsi aikaisemmin mainitsemalleni adjutantille, jolle kirjeellisesti ilmoitin, ettei hänen kuvansa tarttunut ollenkaan plootulle — mutta yhdeltäkään näiltä laivan kuudelta paremmalta tuttavaltani en ole vielä saanut riviäkään vastaukseksi, — postimerkeistä ja kirjallisuudesta puhumattakaan — vaikka kädenlyönnistä on jo kulunut kahdeksan kuukautta. Vasta Jaavalla opin tuntemaan, mitä troopillinen alkuasukkaan, kuten myös siellä elävän valkoihoisen tuttavuus merkitsee, ja mihin se velvoittaa. Se kestää juuri niin kauan kuin kädenlyöntikin. Kun silmä välttää, silloin on myös tuttavuus unhoitettu.

Paitsi näitä jo mainitsemiani henkilöitä, tunkeutui alkumatkalla tuttavakseni joitakuita ensiluokan matkustajia, milloin satuin pimeän tullen liikuskelemaan yläkannella. He keskustelivat kanssani jo alunperin ilman tavanmukaisia esittelyjä sangen tuttavallisesti, puhelivat mielellään erotiikasta, ja sitten — tekivät minulle rakkaudentunnustuksia. Kun heidän tuttavallisuutensa alkoi tulla kouraantuntuvaksi, oli pakko turvautua etu-ulottimiini, eikä minua enää loppumatkalla kosiskeltu.

Vaikka usealta tropiikinmatkailijalta olin jo aikaisemmin kuullut tästä asiasta, en sitä ollut todeksi uskonut, sillä olin luullut heidän kertoneen minulle merimiesjuttuja. Kuitenkin sekä tämä että myöhäisemmät matkani kravun ja kauriin kääntöpiirien välillä saivat minut vakuutetuksi siitä, että muutamat käsitteet ovat sikäläisillä ihmisillä aivan erilaiset kuin esi-isällämme Aatami Ensimäisellä ja meillä kylmillä pohjoismaalaisilla.

YHTÄ JA TOISTA ALBIONIN ALAMAISUUDESTA.

    "Meren kuohuista riemuiten laskimme nyt
    Hedelmällisen Intian maihin."

Näin opetti äitivanha minulle kansakoulussa setä-Topelius-vainaan Maamme-kirjan runoa, ja kuuliaisena oppilaisena olin runon opetellut ulkoa. Sitä olin myös ääneeni lausunut suomeksi lähestyessämme Intian rantaa, ja mielessäni pyörivät vapaan mielikuvituksen kehräämät kuvat kullalla ja jalokivillä silatuista temppeleistä, fakiireista ja sellaisista ihmeistä, joita ei kyennyt kuvittelemaankaan.

Kuitenkin jo ensimäisessä intialaisessa satamassa, Karachissa, rapisivat mielikuvastani niinhyvin temppelit ja jalokivet kuin myös fakiirit pois, sillä kaupunki oli yleispiirteiltään enemmän eurooppalainen kuin jotkut — nimittäin näkemäni — Italian, useat Kreikan ja kaikki Turkin kaupungit, viimeksimainituista erikoisesti Konstantinopoli.

Sanoin yleispiirteiltään ja tarkoitin sillä tuollaista yleistä siivollisuuden kuvaa, jonka matkaajan silmä ensimäiseksi havaitsee kaupunkiin tultuaan, ja se käsittää siis katujen ja rakennusten pintapuolisen ulkonäön. Sillä tarjoaahan toki Karachin lähempi tutkistelu tarpeeksi intialaistakin nähtävää sen nykyaikaisessa muodossa asukkaineen, pukuineen ja eläin- sekä kasvikuntineen; mutta pääosa kaupungista on syntynyt vasta englantilaisen yliherruuden aikana rautateiden aikakaudella, ja siksipä se onkin niin siisti.

Samoin on asianlaita monessa muussakin Etu-Intian kaupungissa, muun muassa Bombayssa. Ennen luetun perusteella ei luulisi olevansa Intiassa, vaeltaessaan upeiden talorivien reunustamia, valtavien puiden varjostamia katuja, siksi kosmopoliittisilta ne näyttävät. Vasta siten, kun tutustuu alkuasukaskaupunginosaan, kauppahalleihin ja basaareihin tai jotenkuten muuten joutuu tekemisiin sikäläisen väestön kanssa, huomaa tulleensa maanosaan, jonka väestö on meille tuiki vierasta. Siellä tapaa runsaasti intialaista sivistyneistöä, joka muukalaista kohtaan on ratki ystävällistä, mutta jo lyhyenkin hetken keskustelu osoittaa, että heidän ajatuksensa ovat kaukana meidän ajatuksistamme ja heidän tiensä vallan kaukana meikäläisten henkisistä vaelluksista. Euroopan päivänpolttavat kysymykset eivät liikuta heitä vähääkään, koko tämä meille niin tärkeä maanosa kaikkine riitoineen ja konferensseineen on heille kuin ilmaa. Sikäläisissä sanomalehdissä on kyllä olosuhteiden pakosta joka päivä sivun verran "At Home"-nimisen otsikon alla uutisia Englannista, mutta siinä onkin sitten kaikki, mitä Euroopasta tiedetään. Syyrian ja Mesopotaamian kokemusteni jälkeen en uskaltanut edes toivoakaan, että tavallinen sivistynyt luokka olisi tiennyt, missä esimerkiksi Suomi on. Muistin myös veljeni kertomuksen Sudanista, jossa hän aikoinaan Englannin valtion tarkoitukseen luovuttamalla laivalla matkaili pitkin sinistä Niiliä joitakin vesieläimiä tutkimassa. Eräässä garnisoonipaikassa oli laivalle tullut joukko englantilaisia upseereja viettämään iltaa, ja muutaman majurin kanssa oli syntynyt hieman piikikäs keskustelu. Majuri oli kysynyt veljeltäni, mistä maasta hän on kotoisin, ja veljeni vastaukseen "Suomesta" oli hän halveksuvasti hymähtäen huomauttanut, ettei hän ole koskaan tullut katsoneeksi kartasta, missä sellainen maanosa sijaitsee. Johon taas veljeni puolestaan vastasi, ettei hän ole koskaan otaksunutkaan englantilaisen majurin maantiedontuntemusta niin suureksi. Josta vastauksesta majuri suuttui ja lupasi muistaa asian tulevaisuudessa.

Intialaisten liikemiesten maantieto näytti kuitenkin olevan selvempi kuin sanotun majurin, sillä varsin useat heistä, ja erikoisesti nahkakauppiaat tunsivat maamme aseman. Sitävastoin monissa postikonttoreissa kysyttiin, onko Suomi Saksassa. Naiset, ainakin muutamat, olivat urheiluasioista innostuneita, ja tunsivat Suomen urheilutähtiensä kautta. Niinpä eräs heistä, kuultuaan kotimaani nimen, huomautti heti, että siellähän se on se Nurmikin. Hän kuitenkin englantilaisen ääntämistavan mukaan lausui u:n a:ksi ja i:n ai:ksi, joten sain sen käsityksen, että hän halusi tietää, onko Suomessa naamiaisia. Selitin hänelle, että ylioppilasaikanani pidettiin palokunnantalolla usein naamiaisia, jonka lisäksi vuosittaiset oopperamaskikset muodostavat varsin tärkeän hetken pääkaupunkimme taiteellishuvitteluhaluiselle yleisölle, mutta kun omakohtaisesti en ole ottanut niihin osaa vaaleanviheriäisessä nuoruudessani, en pukujen enkä ohjelman suhteen voi antaa mitään yleispätevää arvostelua. Senjälkeen neitonen lausui ihmetyksensä naamiaisten juoksusaavutuksista ja kysyi, mitä siellä syödään. Sanoin taas, että minun aikanani jäi syöminen sivuasiaksi, ja pääpaino pantiin Bacchuksen palvelemiselle; toiset joivat punssia, toiset samppanjaa, kukin aina varojensa mukaan. Sitten vähitellen huomasimme toisen puhuneen pellosta, toisen pellon aidasta, ja niin minäkin käsitin kysymyksen koskeneen kuuluisaa Paavo Nurmeamme.

* * * * *

Minulta kysyttiin useasti, miksikä olin lähtenyt Intiaan kaikkein kuumimmaksi ajaksi; miksi en tullut sinne helmi- tai maaliskuussa, jolloin muutkin turistit matkustelevat. En keksinyt mitään järkevää syytä matkalleni, joten vastailin hyvin umpimähkäisesti aina tilanteeseen soveltuvin sanoin, kunnes keksin, että kuumana aikana saa matkustaa leveästi ja rauhassa. Se on tosiaankin seikka, jonka toistenkin kannattaa ottaa huomioon matkustaessaan. Talvikuukausina vallitsee tungos kaikissa hotelleissa, turistipaikoissa ja kulkuneuvoissa, silloin ovat asuntojen ja tavarain hinnat — ainakin erään himalajalaisen turkiskauppiaan lausunnon mukaan — jopa kolminverroin kalliimmat kuin kuumana aikana, jolloin elämä on kuollutta, ja liikemiehet koettavat saada kauppoja syntymään vaikkapa vallan mitättömällä voitolla.

Varsinkin junissa huomasi tämän kesäajan kuolleisuuden, nimittäin kolmannessa luokassa. Toisen luokan matkustajilla tunnusti olevan ahdasta, ainakin sanomalehtikirjoituksista päättäen. Virkamiehet menivät silloin lomalleen ja matkustelivat vuoristoseutuihin, missä ilma on viileämpää. Siellä tarjoutui myös tilaisuus metsästykseen, ja urheiluintoiset, toisen luokan vapaalipuilla matkustavat herrasmiehet kuljettivat kukin aina joukon koiria mukanaan. Liikenneohjeet ovat siellä suunnilleen samanlaiset kuin Euroopan maissa, joten sielläkin on eläinkuntaa kuljetettava eri vaunuissa kuin toisia matkustajia. Nämä vapaalippumatkustajat ovat siellä kuitenkin etuoikeutetussa asemassa, ja he ottivat koiransa toisen luokan vaunuihin, jossa varasivat joka koiralle oman istumapaikan sohville. Maksaville matkustajille jäi niinollen useimmiten vain seisomapaikat, ja kun ottaa huomioon matkojen pituudet, — sanotaan nyt vaikkapa vain lähes kolmen vuorokauden matka Calcutasta Lahoren vuoristoseutuihin — käsittää kylläkin ne koiramatkustajia vastaan kohdistetut kiukkuiset kirjoitukset, joita viime heinäkuussa näki sanomalehdissä varsin tiheään.

Mutta, kuten sanoin, kolmannessa luokassa sai matkustaa leveästi ja rauhassa. Jokaisen kaukojunan alku- tai loppupäässä on puoli vaunua varattuna yksinomaan eurooppalaisille ja puoliverisille, ja sellaisessa osastossa minä vietinkin kaikki Intianmatkani. Matkustajia oli vielä aniharvoja, joten jokainen sai yönajaksi pitkän penkin. Penkki oli tosin kova, mutta kun siihen levitti kashmirilaisen maton alustaksi, ei parempaa vuodetta kaivannut. Ja vilu ei ainakaan vaivannut.

Intian rautateillä matkustaa huokeammalla kuin missään muualla, huokeammalla vielä kuin Ranskassa, jonka rautatietariffit lienevät Euroopan halvimpia. Sitäpaitsi hintasuhde eri luokkien välillä on meikäläisistä poikkeava. Matkakalenteristani näen esimerkiksi lippujen hinnat matkalla Bombay-Calcutta: kolmannessa luokassa 17, ensimäisessä 85 rupeeta. Ensimäinen luokka viisi kertaa kalliimpi kuin kolmas, siis sata prosenttia enemmän kuin meillä.

Joskin turistiliikenne kesäaikaan oli lamassa, sen ahkerammin matkustelivat alkuasukkaat. Asemahallit kuhisivat alituiseen täynnään puolialastonta, likaista, kirkuvaa joukkoa, he istuskelivat odotussalien lattioilla ryhmissä tavarakasojensa ympäröimänä, ja vain pujottelemalla, kiertoteitä käyttäen saattoi päästä asemalaiturille. Se oli monin paikoin eristetty asemahalleista kattoon saakka ulottuvalla rautalankaverkolla. Tavallinen aita — vaikkapa piikkilanka-aita — ei olisi riittänyt, he olisivat kiivenneet senkin ylitse. Asemalaiturin portilla oli ainainen tappelu; liputtomia matkustajia tunkeutui jonottain portille, ja nyrkiniskuin pakottivat vartijat heidät perääntymään. Kun valkoinen matkustaja saapui paikalle, halkesi kirkuva lauma vartijain huudoista, päästäen matkustajan lävitseen laiturille. Minä tavallisesti autoin vartijoita karjumalla puoleen ja toiseen sekä heilutellen huolimattomasti kirjoituskonettani. Asemalaiturilla oli paljon rauhallisempi oleskella kuin odotushalleissa, alkuasukkaita näet ei sinne päästetty kuin muutamia minuutteja ennen junanlähtöä. Siellä oli vilpoisampikin kuin halleissa, sillä useilla asemilla, muun muassa Bombayn mahtavilla asemalaitureilla oli käytävien kattoihin kiinnitetty pitkiä rivejä sähköhyrriä, suuria kuin lentokoneen propellit, ja ne tuovat henkeäsalpaavaan kuumuuteen miellyttävää viileyttä.

Muuten näitä sähköhyrriä tapaa tropiikeissa miltei kaikkialla. Hotelleissa, junavaunuissa ja erikoisesti laivojen hyteissä ne ovat vallan välttämättömiä. Eräässä Calcutan pankissa, jossa jouduin odottelemaan hidasta rahojentoimitusta, laskin joutessani lähes viisikymmentä tällaista katossa pyörivää propellia, eikä huone ollut kooltaan niinkään suuri kuin Kansallispankin toimistohuone Helsingissä.

* * * * *

Matkustelin rautateillä eurooppalaisvaunuosastossa, milloin halusin olla rauhassa, ja sinne minut tavallisesti opastettiinkin. Eihän ollut poliittisesti suotavaa, että epävarma valkoinen seurusteli aatteita vastaanottavaisten alkuasukkaiden kanssa. Joskus sentään halusin katsella rahvastakin ja tunkeuduin jo muutenkin täysinäiseen alkuasukasosastoon. Enimmäkseen en heidän kielestään ja keskustelustaan päässyt tolkulle, sillä Intiassahan on viitisenkymmentä toisilleen vierasta kieltä, mutta yleisistä käyttäytymistavoista sain aina jonkunlaisia lisiä varastooni. Siivollisuudesta puhun vähän myöhemmin, tässä mainitsen vain tupakanpoltosta, koska meilläkin on hiljattain pidetty piipunpolttokilpailu. Piippuja ei alkuasukkailla ollut, vaan he laittoivat jonkunlaisesta tupakanlehdestä piipunkoppaa muistuttavan, varsin tökerön tekeleen. Se likistettiin kouristetun pikkusormen ja kämmenen väliseen rakoon, käsi puristettiin nyrkkiin ja sauhu vedettiin nyrkin läpi etusormen ja kämmenen välisestä raosta. Tupakka oli huonoa, iljettävänhajuista, jokainen veti nyrkkinsä läpi kolme tai neljä vihertävänruskeata sauhua ja antoi sätkän seuraavalle miehelle. Näin kiersi se sekä tuttujen että tuntemattomien käsissä, ja seurueen suuruudesta riippuen saattoi se palata tekijälleen vielä kolmannenkin kerran, mutta tavallisimmin loppui se jo toisella kierroksellaan.

* * * * *

Tulin kerran iltajunalla Allahabadista Calcuttaan ja matkustin taas hindujen vaunussa keskustellen kahden englanninkieltä taitavan alkuasukkaan kanssa. Monsuunisade valui vuolaana, ei näkynyt tulikärpäsiä ratavieren pensaistossa, ei kuulunut sirkkojen raksutusta puiden oksilta, synkkä pimeys kaikkialla.

Pienellä asemalla nousi vaunuumme parikymmentä roistonnäköistä miestä. Heillä oli mukanaan hakut, kirveet, rautakanget ja mutterinaukaisijat, siis rautatien työmiehiä, tosin tavallista suuriäänisempiä. Junailija ei tullut perimään heidän matkalippujaan, eivätkä he pitkälti matkaa tehneetkään. Puolisen tunnin kuluttua, erään pienen joen sivuutettuamme, nousivat he pysäkillä junasta. Seutu näytti autiolta, sillä valoja ei tuikkinut mistään, ja rankkasateessa lähtivät miehet kävelemään rataa pitkin takaisinpäin.

Seuraavana päivänä luin Calcutan lehdistä kaamean uutisen. Sanotun pysäkin läheisellä sillalla oli rata rikottu, ja kaksi tuntia meidän jälessämme saapunut juna oli syöksynyt jokeen, jolloin 61 matkustajaa oli heti saanut surmansa, — loukkaantuneiden lukumäärää en muista. Se oli rautatielakkolaisten, juuri tämän kanssani matkustaneen työsakin tekosia, miesten, joiden hommat — "sivistyneiden hindujen" kertoman mukaan — järjestetään bolsheviki-Venäjältä käsin.

MAAILMAN TAPOJA.

En tiedä, kuinka monta kieltä ihmisen tarvitsisi hallita tullakseen kaikkialla maailmassa ymmärretyksi. Eräästä ameriikkalaisesta englanninkielen sanakirjasta olin aikaisemmassa nuoruudessani lukenut aksioomin eli selviön, että englanninkielellä tulee toimeen kaikkialla maailmassa. Tämä selviö kävi kuitenkin jo Turkissa melko epäselväksi, koska havaitsin, ettei minun, enempää kuin muidenkaan puhumaa englantia siellä ymmärretty. Turkille annoin tämän anteeksi, samoinkuin ranskalaiselle Syyrialle, mutta hiukan rupesi jo ihmetyttämään, ettei minua ymmärretty englantilaisessa Iracissa. Oli pakko opetella huomattava määrä arabiankielisiä sanoja saadakseen edes ruokaa ja kortteerin, muista ylellisyyksistä puhumattakaan. Ymmärtäväisenä ihmisenä otin sentään huomioon, että Irac on kuulunut Englannille vasta kymmenkunnan vuotta, eikä siis kansa ole näin lyhyessä ajassa ehtinyt opetella isännän kieltä, — onhan meillä Suomessa noin puolimiljoonaa ikänsä täällä asuneita ihmisiä, jotka väittävät, että he eivät voi oppia suomenkieltä.

Kukaan ihminen ei kuitenkaan Metusalemin jälkeen ole elänyt edes kolmesataa vuotta, jonka ajan Englanti on hallinnut Intiaa, ja siksipä oli hämmästykseni rajaton, kun huomasin, etten vaivoin opettelemallani englanninkielellä pärjännyt kuin ensiluokan eurooppalaisissa hotelleissa ja sivistyneiden (joista useimmat ovat opiskelleet Englannissa) ynnä muutamien liikemiesten ja perin harvojen alkuasukkaiden kanssa. Minun oli pakko turvautua plastillisiin kädenliikkeisiin sekä suomenkieleen, jota joskus puhun sujuvastikin sekaisella murteella — kuten Ernst Lampén sanoo — mutta jota sentään ymmärrettiin niinhyvin Hindustanin tasangolla kuin Takaintiassakin.

Burma ja Malakan niemimaa kuuluvat myös Englantilaiseen Intiaan, mutta siellä saa nätisti ottaa kiinalaisen tai malajilaisen sanakirjan käteensä ainakin maaseudulla liikkuessaan. Paitsi, jos haluaa liikkua ylväin kasvojenilmein, kultapunta joka sormenvälissä, ja halveksuu puhumista rahvaan kanssa.

Austraalia on taasen täysin englanninkielentaitoinen maa, samoinkuin Uusi Seelanti, mutta siitä itäänpäin lähtien on ymmärtämys onnessa kuin Jannen iltanen. Uudella Caledonialla ja niin edespäin kaikilla ranskalaisilla saarilla on Pariisin apachien murre suuremmassa arvossa kuin puhtain Oxfordin yliopistokieli, ja Panaman kreolittaren tuttavaksikaan et pääse, ellet osaa edes ärräpäätä lausua Castilian kielellä.

Miksei! — jos taskussasi on riittävästi dollareita tai puntia, — dollari näytti muuten olevan suositumpi kuin punta — niin tulet toimeen missä paikassa maailmaa tahansa. Matkustat ensimäisessä luokassa, asut ensimäisen luokan hotelleissa, käytät kunkin paikkakunnan englanninkielisiä tulkkeja ja oppaita apunasi, ja palattuasi voit kehua, ettet missään maailmankolkassa ole tarvinnut puhua muuta kuin "yes" ja "no". — Mutta meikäläiselle lukijalle annan halvemman ja käytännöllisemmän neuvon. Meillähän on kaikentaitavia miehiä kuin myös naisia, jos joku haluaisi sellaisen matkakumppalikseen. Siis sellaisia, jotka puhuvat suomenkieltä sujuvasti sekä myös kaikkia muita maailmankieliä. Ota sellainen oppaaksesi, matkusta maailman ympäri, ja palattuasi voit puolestasi sanoa, ettet koko matkallasi ole tarvinnut sanoa muuta kuin juu ja ei. — Erään tällaisen tunnenkin — hänestä puhun joskus toiste enemmälti — hän on Oulusta kotoisin, on kiertänyt 45 vuotta maailmaa, asuu nykyisin Austraaliassa — lähemmin sanottuna Sydneyn kaupungissa — puhuu ainoastaan suomenkieltä, mutta tulee toimeen kaikkialla. Ota hänet oppaaksesi, hän selvittää kaikki asiat, vaikkei osaakaan englantia muutakuin yes ja no, mutta hänen kanssaan voit turvallisesti matkustaa, ja palattuasi voit kehua Britannian tavoin, että omalla kielelläsi olet kulkenut ympäri maapallon.

Minulta saa tietää tämän henkilön lähemmän osoitteen, mutta sivumennen mainitsen, että minäkin henkilökohtaisesti palvelen yleisön etuja, joskaan en voi taata menestystä.

* * * * *

Palaan takaisin Intiaan, jossa koettelin tutustua maahan ja kansaan. Junamatkoilla näin syvien rivien elämäntapoja, junan akkunoista katselin silmänräpäyskuvia intialaisista maisemista. Maisemilla liikuskeli kansaa, ja ihmeekseni näin, kuinka kansa aina kyykistyi maahan junan sivuuttaessa. Tähän kyykistelemiseen sain vasta viikon kuluttua selvityksen, ensi päivinä näytti se minusta arvoitukselliselta.

Rahvas, se on alemmat kastit, mutta myöskin sivistyneistö kotioloissaan ja tuttavallisessa seurapiirissä — puhun nyt yksinomaan miehisestä sukupuolesta — käyttää pukunaan tavallisen ruokapöytäliinan kokoista vaatekappaletta, joka kierretään vyötäisille. Vaate ulottuu noin kaksi kertaa lanteitten ympäri, ja pitkä, alle polvinivelien ulottuva liehuke jää roikkumaan takalistoon. Se vedetään sitten jalkojen välistä ruumiin etupuolelle ja liehukkeen huippu työnnetään lannevaatteen muodostaman vyön alle navan kohdalta, joten keskiruumis tulee tavallaan suojatuksi; mutta sivultapäin katsottuna muistuttaa tällainen vaatekappale hametta, koska se roikkuu sentyylisesti kaikilta puolin alaspäin.

Muistan ennenvanhaan täällä Suomessa metsätöissä ollessani ja tupakkapaussin komennettuani miesten aina kävelleen jonkun suojelevan puun taakse ja seisoskelleen siellä hetkisen aikaa, ennenkuin kerääntyivät ympärilleni vetäisemään piipullisen tupakkaa. Se puun takana seisoskeleminen oli niinhyvin heidän kuin minunkin mielestäni sellainen häveliäs toimitus, jota ei viitsinyt sivullisille näytellä. (Sellaisen katselemisesta määrää m.m. Austraalian laki sakkoa aina yhdeksään puntaan saakka.) Intiassa ei tällaista puitten-juurilla-seisoskelemista tunneta, koska sikäläiset asukkaat kulkevat hameisiin puettuina, ja niinpä heidän täytyy vähäpätöistäkin tarvetta varten kyykistyä aivan maahan saakka. Minulla ei ole mitään sitä vastaan, ei vielä sittenkään, vaikka he istuviltaan toimittaisivat tämänluontoiset tarpeensa, mutta se minua kiukutti, että he aivan säännöllisesti ratavarsilla, junan heidät sivuuttaessa, tunsivat pakoittavaa tarvetta kyykistelemiseen. Kerran ja muutaman antaa anteeksi, mutta kun tämä tapahtui aina minun vaununi kohdalla, arvasin, että manööveri oli tähdätty mielenosoituksena eurooppalaista kohtaan.

Enkä vielä sittekään olisi henkilökohtaisesti asiasta pahastunut, jos edes kaupungeissa olisin saanut olla tämänkaltaisilta esityksiltä rauhassa. Mutta kun esimerkiksi Calcutassa olin pitkän etsimisen jälkeen löytänyt hotellihuoneen, jonka akkuna antoi asfaltin ja pölyn keskellä kukoistavalle pienelle, viheliäiselle kolmikulmalle, niin sinnekin kolmikulmalle, akkunani alle saapuivat nämä kykkijät tärvellen jo muutenkin monsuunisateiden tärvelemän huumorini saattaen minut miltei kiehumapisteeseen. Niinpä kerrankin katolla seistessäni ja haukkoja katsellessani saapui taas eräs hameniekka kolmikulmalle, juuri minua vastapäätä ja kyykistyi selkä akkunaani suunnattuna. Äkkäsin katolla tiiliskiven puolikkaan, jonka pirullisella taitavuudella linkosin kykkijän selkärangan pidennettyyn ytimeen, jonka jälkeen katosin kuistilta huoneeseeni.

Näitä asioita katsellessani muistui mieleeni vanhan koirankasvattajan kertomus — tai oikeastaan opastus kynologiassa. Hän nimittäin selvitti, ettei uroskoiraa voida pitää täysikasvuisena, ennenkuin se puun kohdatessaan nostaa takakoipensa. Hindujen kykkyilemisiä katsellessani päättelin niinikään, etteivät hekään voi olla täysikasvuisia uroita, vaan on koko kansa vielä penikkaiässään.

* * * * *

Mainitsin haukat. Niitä, samoinkuin lehmiä ja apinoita, pidetään Intiassa pyhinä. Akkunaani vastapäätä, vihreän kolmikulman takana, oli tasakattoinen talo, jonka kumpaankin päähän oli rakennettu savupiippua muistuttava koroke. Korokkeilla asusti kaksi haukkapariskuntaa, mehiläishaukkojen värisiä, mutta melkoista suurempia. Pyysin hotellinisännältä lainaksi jonkunlaista salonkikivääriä taikka kanuunaa, jolla olisin voinut tehdä vaarattomiksi nämä kanalintujen viholliset, mutta isäntä suhtautui anomukseeni kielteisesti. Eräänä päivänä oli ruskea kana uskaltautunut hotellin edustaa sivuavalle kadulle. Tuli auto sadan kilometrin nopeudella, ajoi kanan yli, mutta tämä nousi sittenkin pölyiseltä asfaltilta ja järjesteli höyheniään erään näyteakkunan edessä. Silloin laskeutui kolmikulman takaisesta tornista ruskea haukka kanan selkään ja nosti sen poikiensa ruuaksi. Kana kyllä koetti kovaäänisesti panna vastalauseen tapahtuman johdosta, mutta kukaan näkijöistä ei puuttunut asioiden menoon, joten minäkin vain katoltani katselin, kuinka räpyttelevä kana pala palalta revittiin kappaleiksi ja hotkittiin nälkäisiin suihin.

Luulin Intiaa viljavaksi maaksi, ja sitä se epäilemättä suurimmalta osaltaan onkin, sillä siellä vallitseva lämpömäärä riittää kasvattamaan minkälaisen viljan tai hedelmän tahansa, eikä kuivuus haittaa milloinkaan. Tuntuupa niinollen omituiselta, että nälkä varsin usein tuppaa hätyyttämään sikäläistä väestöä, ja noin kolmisenkymmentä vuotta sitten kuoli muutamissa kuvernementeissä yli 40 prosenttia asujaimistosta nälkäänkin. Syytä lienee sekä sysissä että sepissä, sillä luulisihan toki mahtavan Englannin kykenevän järjestelemään tällaiset asiat, mutta Intian väestö näyttää myös suhtautuvan työntekoon varsin leväperäisesti. Gangesjoen ja Bramaputran laajoilla tasangoilla näkee silmänkantamattomia aukeita, jotka ovat vielä aivan viljelemättömiä. Se on kaikki viljelyskelpoista maata, joka vähäisellä työllä kasvattaisi riisipuuroa, mutta kun hallituksen toimesta ei panna työlle vauhtia, ei hindukaan omasta aloitteestaan viitsi rehkiä pellolla, vaan makailee mieluummin kaupunkien varjoisilla asfalttikäytävillä.

Takaintian eli Burman väestö on kaikkein laiskinta, hindujenkin mielestä. Kuulin siitä jo Calcutassa, ja Rangoonin suuressa kauppasatamassa sain sen todeta omin silmin. Sikäläistä väestöä ei saatu edes lastaustöihin, suoranaiseen rahahommaan, vaan piti lastausväki tuoda Bengaalinlahden toiselta puolen, Madrasista. Vaikka nämäkin olivat hinduja, olivat he vallan kuin toista rotua, pitivät itseään takaintialaisia paljon ylväämpinä ja kulkivat puettuina erikoiseen vormuun, josta heidät heti erotti muusta rahvaasta.

SINGAPORE.

Jo lähestyessään Singaporen laajaa, saarien ympäröimää satamalahtea, huomaa saapuvansa maailmankaupan teidenristeykseen. Pitkin lahtea näkee ankkuroituna satoja, jopa tuhansia erikokoisia aluksia kaikista eri kansallisuuksista. Vaikka laituri onkin laaja, ei sinne mahtuisi kuin murto-osa tästä laivamäärästä purkamaan tai lastaamaan lastinsa. Ne poikkeavat laiturissa vain pikimmältä, mikäli välttämättömyys vaatii — jos tulevat ollenkaan —, lastauksensa ja purkauksensa toimittavat ne tavallisimmin ankkurissa lahdella.

Kun tulee niinkin kuuluisaan paikkaan kuin Singapore, haluaisi siitä antaa jonkunlaisen yleiskuvan, koska lukijoissa on monta sellaista, jotka eivät ole siellä käyneet. Niinpä minäkin kerron muutamia ensinäkemältä saatuja vaikutelmia.

Ensiksi sanoisin, että Singapore on päiväntasaajan Pariisi, sillä samoista syistä kuin Pariisi eroaa muista Euroopan kaupungeista, samoin eroaa Singapore kirjavuudessaan, vilkkaudessaan ja elämäntavoissaan toisista näitten leveysasteitten kaupungeista. Kaupallisen asemansa takia on se sangen kansainvälinen, vaikkakin kiinalaisuudella on ehdoton ylivalta. Samoin on siellä japanilaisia runsaasti.

Kadut ovat leveät ja erinomaiseen hyvät, järjestään lasketut asfaltilla, mutta omituisilta tuntuivat ja näkyivät avonaiset katuojat. Ne olivat pohjiaan myöten asfaltista, ainakin 60 senttiä syvät ja puolen metrin levyiset. Luulisi niitä pimeän aikaan vaarallisiksi vanhoille ihmisille, kun minäkin pari kertaa illalla astuin sellaiseen.

Kun kadut ovat näin hyvät, eivät raitiotievaunut kaipaa kiskoja ollenkaan. Ne kulkevat kumipyörillä, ja niitä ohjataan kuin autoja, mutta käyttövoimansa ottavat ne sähköjohdoista kuten raitiovaunut.

Katuliikenne on erinomaisen vilkas, ja ensimäinen huomioni oli se, että minua ei huomattu ollenkaan. Calcutassa ja muissa Intian kaupungeissa Bombayta lukuunottamatta sai olla miltei alituisen huomion esineenä. Tavaraa tarjottiin, huudettiin ja juostiin jälkeen, tai sitte töllisteltiin. Singaporessa sai kulkea rauhassa, eikä siellä katsottu pitkään muualla kuin aivan kiinalaiskortteleissa. Olihan Calcutassakin paljon sellaisia katuja, joilla ei häiritty eikä kurkisteltu, mutta Singapore on sentään kuin pääkaupunki Calcutan rinnalla.

Paljon komeita rakennuksia on Singaporessa, ja erikoisesti mainitsen vain vastavalmistuneen postitalon, joka komeine pylväsrivistöineen muistuttaa — sanotaan nyt vaikka linnaa.

Läpi Singaporen juoksee myös joki, ja se on aika hauskan näköinen, mutta sen vesi on mustaa kuin Tuonelan joessa, eikä siihen menisi Tuonelan musta joutsenkaan uimaan, sillä se tuoksuu hirvittävälle. Ei siihen muuten mahtuisikaan uimaan, kun kattopäälliset suurehkot veneet täyttävät sen, niin että veneestä veneeseen astumalla pääsee kävelemään leveimmästäkin kohdasta yli.

Singaporen ympäristö on erinomaisen kaunista. Halusin tutustua siihen lähemmin ja erikoisesti kumipuuviljelykseen ja kumin valmistukseen, mutta en tiennyt, mistä alottaa, eikä ollut ketään tuttujakaan.

Etsin käsiini joutuneesta luettelosta Suomen konsulin osoitetta, mutta luettelon mukaan ei Singaporessa ole Suomella konsulaattia, ainoastaan Ruotsilla. Kun kuitenkin viimeaikoina on meillekin perustettu lukuisia uusia konsulaatteja, menin Ruotsin konsulilta kysymään asiasta. Sain kuulla, ettei ole perustettu. Selitin hänelle sitten kuka olen, ja minkälaisilla asioilla kuljen, jonka jälkeen kysyin, voisiko hän ehkä sanoa minulle, missä lähimmät kumiviljelykset ovat, ja miten sinne mukavimmin voisi päästä.

"Ikävä kyllä, en voi auttaa teitä, sillä olen Ruotsin konsuli", vastasi hän.

Sanoin, etten ole apua tullut pyytämäänkään, vaan ainoastaan vähän tietoja, mutta hän nousi merkiksi, että audienssi on päättynyt.

Pyysin anteeksi, että olin vaivannut häntä ja kiitin ystävällisyydestä, jonka jälkeen poistuin. Menin senjälkeen sanomalehti Straits Timesin toimittajan, G.L. Peefin luokse pyytämään samantapaisia tietoja. Hän otti vastaan erittäin ystävällisesti, antoi minulle osoitteet, neuvoi tiet ja kulkuvälineet ja kirjoitti vielä suosituksetkin vietäväksi perille.

Niitten mukaan kuljinkin sitten noin kolmen penikulman päässä kaupungista sijaitseville kumipuuviljelyksille. Loppumattomat rivit puita siellä oli, minulle näytettiin ja selitettiin kaikki auliisti ja senjälkeen vietiin kumisulattimoille, joista yötä päivää nousi sankat savupilvet kuin metsäpalossa. Kasvitieteellinen puutarha on myös nähtävyys. Muuten se kyllä on kuten muutkin troopilliset kasvitieteelliset puutarhat, mutta tämä on erikoinen siitä, että sinne on villistä metsästä suoraan siirretty melko suuri ala viidakkoa, joka kasvaa täällä aivan siten kuin se oli ollut metsässä. Se on ollut vaivaloista ja kallista hommaa.

Singapore on Englannin alusmaa, mutta ei silti tarvitse luulla, että siellä tulee toimeen englanninkielellä. Kiinan-, japanin- ja malajinkieltä täytyy osata, jos aikoo ruveta keskusteluihin. Eivät kaikki poliisitkaan osaa sen vertaa englantia, että ymmärtäisivät, jos heiltä kysyy jotakin katua tai muuta julkista paikkaa.

Kiinalaiset taas vihaavat englantilaisia, eivätkä senvuoksi viitsineet vastata kysymyksiini, milloin luulivat minua englantilaiseksi. Kerran illalla eksyin aivan lähellä hotelliani ja eräältä kadunnurkassa seisovalta kiinalaiselta kysyin sitä katua, jonka varrella hotellini sijaitsi. Hän naurahti halveksuvasti ja kääntyi poispäin. Tämä oli minusta loukkaus, jonka vuoksi tartuin miestä niskasta ja moitin häntä suomenkielellä käyttäytymisestään. En tiedä, osasiko hän suomea, mutta heti osoitti hän kädellään oikeaan suuntaan.

Selaillessani kalenteria huomasin, että äyriäisten pyynti on Suomessa jo alkanut. Päätin minäkin syödä pari merikrapua, ja läksin etsimään niitä kiinalaisilta, joiden tiesin harrastavan kaikenlaisia nilviäisiä. Eräällä kadulla oli kadun kahden puolen pitkiä pöytiä, joiden ääressä olin nähnyt kiinalaisten aterioitsevan. Sinne nyt menin, kävelin ja katselin, ja lopulta näin kauniita, pyöreitä merirapuja. Istuin arvelematta penkille pöydän viereen ja pyysin saada yhden ravun, mutta kaikki penkilläistujat lähtivät heti pois ja rupesivat töllistelemään minua. Ruokalan omistaja ei luvannut antaa, ja takaani kuulin jotain "inglish"-tapaista. Nyt äkkäsin asian ja selitin, etten ole mikään englantilainen.

Ruokalan omistaja ilmoitti toisille, etten ole engelsmanni, jonka johdosta kaikki tulivat takaisin pöytään, ja minullekin tarjoiltiin ystävällisesti hymyillen. Kysyin, miksi ei englantilaiselle tarjoilla, ja isäntä selitti, että toiset kundit menevät silloin pois, josta on seurauksena vararikko hänelle.

Vaikka näillä roduilla ikenet ja hampaat ovat sangen ulkonevat kuten apinoilla, peittävät kuitenkin useimpien huulet hammasrivin, mutta hyvin helposti hampaat sentään tulevat esille. Tapaa kuitenkin useita sellaisiakin, joiden hampaat ovat aina näkyvissä. Osittain kai tästä syystä on koreiluhalu johtanut siihen, että kultatekohampaiden käyttö on tavattoman yleistä. Luulen, että kulitkin käyttävät kultahampaita. Kun sitten vähänkin hymyilee, niin kultahammas kiiltää niin kauniisti, ja niitten, joiden hampaat näkyvät aina, ei tarvitse hymyillä koskaan.

Tästä oli kerran kyllä aiheutua ikävyyksiä eräälle kohtaamalleni henkilölle, kiinalaiseksi häntä ainakin luulin. Tuli pimeässä kadulla vastaani, ja minä kysyin häneltä, missä asun, mutta sain irvistyksen vastaani. Tarrasin heti miehen rinnuksiin ja sanoin, että mitäs sinä, poika, irvistelet ihmisten kysymyksiin? Miehen puhekyky palasi heti, ja älöttäen hän osoitti hampaitaan, että ne ovat aina sellaiset, eikä hän saa huuliaan yhteen. Katsoin tarkemmin, ja niin näytti tosiaan olevan, mutta pitkä, kultainen kulmahammas oli lyhdyn valossa välähtänyt niin julmana, että luulin hänen irvistäneen. — Kyllä hänkin asuntoni nyt tiesi, vaikkei sitä ollut ensin tahtonut sanoa.

Lyhyen aikaa Singaporessa oleskellut eksyy siellä hyvin helposti, — ainakin minä eksyin, sillä tavallisesti kuljin vain umpimähkään, ollenkaan panematta muistiini, mitä katuja ja suuntia kuljin. Eivätkä ajuritkaan näyttäneet olevan kaduista selvillä. Otin kerrankin ajurin, kun luulin olevani varsin kaukana asunnostani. Kysyin ajurilta, tietääkö hän, missä sellainen nimeämäni katu sijaitsee. Hän sanoi tietävänsä ja lähti ajamaan. Ajoimme äärettömän kauan, kunnes hän lopulta pysäytti ja kysyi, minne nyt menemme. Sanoin uudelleen kadun nimen ja numeron, mutta hän vain puisteli päätään ja sanoi, ettei tiedä. Kysyin poliisilta ja monta kertaa hoettuani kadun nimen ja muitakin suuria katuja siinä lähistöllä, selitti hän sen olevan vallan toisessa päässä kaupunkia, siellä, josta olimme tulleet. Kun ajoimme takaisin, huomasin, että olimme lähteneet ajamaan kahden katunurkkauksen päästä hotellistani. Ajurikin sanoi, että tuttu paikka, vaikka ei siitä kohdasta löytänyt.

Kaupungin karttaa ei saanut mistään kirjakaupoista, jotka enimmäkseen olivatkin kiinalaisia katukirjakauppoja ilman tiskiä. Kirjat oli ladottu vain kadulle, ja siitä sai kyykistyä katsomaan. Malajin- ja kiinankielistä kirjallisuutta niistä kyllä sai, mutta eurooppalaisia kirjaimia ei nähnyt.

Kiinalaisia taidekauppoja oli useita ja niissä näki eurooppalaistenkin maalarien painojäljennöksiä. Mutta erikoista huomiotani herättivät venäläisjapanilaista sotaa esittävät värilliset kuvat, juuri samat, joita jokainen muistaa meidänkin kaupoissamme sanotun sodan aikana myydyn, ja joissa kaikissa kuvataan japanilaisten saavan selkäänsä. Esimerkiksi se, jossa mustakauhtanainen ryssän pappi risti kourassa hyökkää joukon etunenässä pistintaisteluun, ja japanilaisia on jo paljon kuolleena, mutta ryssiä ei vielä yhtään. Taisi olla Lena-joen taistelu.

Kiinalaiset näet tahtovat näillä kuvilla kiusoitella japanilaisia, sillä heidän japanilaisvihansahan on tunnettu asia, ja täällä juuri käyvät kiinalaisten ja japanilaisten edut ja suunnitelmat ankarasti ristiin, kun molemmat havittelevat niemimaata omakseen. Nyt kiinalaiset tahtovat näillä kuvilla osoittaa, että katsokaas vaan, pojat, noin sitä käy, jos rupeatte meidän kanssamme riitelemään täällä.

Asuin japanilaisessa hotellissa, puolen kolmatta kerroksessa, siinä oli nimittäin puoliakin kerroksia. Isäntä ja emäntä molemmat lyhyenläntiä, oikein mukiinmeneviä ihmisiä. Eihän se huone erikoisemman komea ollut, mutta siisti joka tapauksessa ja huonekalujakin tarpeeksi; sänky, pöytä, tuoli ja piironki. Pesutelinettä ei tarvittu, kun kaikenlainen pyykki näissä hotelleissa toimitetaan pihan perälle rakennetussa pesuhuoneessa. Siellä oli lähes metrinkorkuinen, -pituinen ja -levyinen puulaatikko täynnä vettä ja kaksiosainen kansi, jonka keskelle oli jätetty miehen pään mentävä reikä. Kysyin ovesta pihalla hääräävältä emännältä, pitääkö minun mennä istumaan sinne, ja olin jo levittänyt kannenpuoliskot niin levälleen, että hyvin olisin mahtunut. Emäntä kiirehti selittämään, ettei sinne saa mennä vettä pilaamaan, vaan ainoastaan kauhalla ammentaa sitä sieltä niskaansa.

Jälestäpäin tulin huomaamaan, että tämänkaltaiset vesialtaat ovat Jaavan ja Sumatran hotelleissa aivan yleisiä, jotapaitsi toisiin kuuluu vielä suihku.

Hotellissa ja sen ympäristössä asui musiikkiaharrastavaa väkeä, vaikkei korvani ehtinyt hyväksymiseen saakka tottua heidän esittämiinsä kompositioneihin. Yläkerrasta annettiin aamusta kello kuudesta iltaan kello yhdeksään ilmaista pianonsoittoa, mutta kappale oli aina sama lyhyt jollotus, ja niin ikävä, ettei sitä jaksa ajatellakaan. Sitä toistettiin yhteen menoon noin sata kertaa, sitte tuli tauko, ja silloin alkoi seinäni takaa kuulua viulunsoittoa, korviasärkevää ja rumaa, joka ärrytti hermojani niin, että teki mieleni hypätä ohuen mahonkiseinän läpi % huoneeseen ja tehdä viululle, niinkuin Nummisuutarin Esko puusuutarin häissä sikäläisen pelimannin instrumentille.

Kadun toisella puolen olevasta talosta kuului joka ilta naiskuoron surullisia hymnejä aina ohi puolenyön. Taloon päästään valkoisesta porttiholvista palmupihan kautta, ja kahtena iltapäivänä näin paljon kansaa kulkevan portista sisään. Kolmantena päivänä pidin varani ja menin joukon mukaan, mutta kaksi khakipukuista, kimeä-äänistä vartijaa käänsi minut portilta takaisin, eikä auttanut, vaikka koetin puhua suomeakin.

Hotellini emäntä selitti sitten, että pihan perällä on muhamettilaisten pyhättö, jonne kansa aina menee iltapäivisin, eikä sinne päästetä vääräuskoista. Oikeanpuoleinen sivurakennus, josta ne iltalaulut kuuluvat, on haaremi, ja nämä kimeä-ääniset vartijat portilla ovat haaremin eunukkeja. Emäntä nauroi, kun selitin pyrkineeni sinne, eikä päästetty. Hän kysyi senjälkeen, olenko minä kristitty vaiko muhametti. Selvitettyäni oman uskonnollisen kantani, tiedustelin puolestani hänen sieluntilaansa, ja sain selitykseksi, että hänellä on oma uskonto, ja joka ei sitä tunnusta, on pakana.

Siihen vastapäiseen taloon en sitten enää kiinnittänytkään enempää huomiota, sillä neljäskin ahkera musiikkimies oli korvieni ulottuvilla. Huoneeni pihanpuoleiselta sivulta oli pitkin päivää kuulunut huonoa haitarinsoittoa, joka iltapäivällä suuresti häiritsi minun työrauhaani ja -iloani. Tiedustelin hotellini emännältä taiteilijan nimeä ja muita meriittejä, mutta hän ei niitä tiennyt. Kun olen tutkijaluonne, päätin henkilökohtaisesti ottaa selon asiasta ja sanoin siitä emännälle. Hän kuitenkin varoitti menemästä sinne, koska talo kuuluu kiinalaiselle. Mutta kun soitto oli muuttunut vallan rääkyväksi, en enää malttanut mieltäni, vaan kiipesin matalan tiiliaidan yli naapurin puolelle.

Kävelin muina miehinä pihamaalla ja katselin kahta pientä palmua, jotka siihen oli istutettu. Hetken kuluttua soitto taukosi, ja talosta tuli luokseni puolialaston vinosilmäinen kiinalainen kysyen, mitä minä teen siellä, sillä talo on hänen. Sanoin, etten tee talolle mitään, tulin vain kuuntelemaan soittoa ja kysyin, kuka se taiteilija on. Hän vastasi itse soittelevansa, poistui huoneeseen ja toi nähtäväkseni pelitoosansa, yksirivisen harmonikan kahdella bassolla. Katselimme ja koettelimme sitä. Sitten hän kysyi, osaanko minä soittaa. Olin tätä odottanutkin ja vastasin myöntävästi, jonka jälkeen istuimme portaille. — Kouluaikana Heikki Pappilanmäellä oli opettanut minulle vanhanaikaisen valssin, joka sopi hyvin pitkiin hengähdyksiin ja fermaatteihin, ja sen soitin nyt tällä kiinalaisen koneella tarkoituksella vetää poikki palkeet.

Valssi oli se "Morjensta Manta": tim-tam-tam tim-tam-tam tim-tam-tam tiiiiii, ja aina tämän viimeisen tii vedin hyvin pitkään, mutta kun palkeet olivat tehdyt öljytystä kiinalaisesta paperista, en äkäisimmälläkään nykäyksellä saanut bassoja eroon diskantista. Mutta sitten kun tuli se paikka: "Vooi Maanta sun krimpsujas — —", niin silloin kuitenkin joku paikka ratkesi, sillä haitari rupesi nuuhkimaan. Senjälkeen tuli sieltä vain tim-puh-puh tim-puh-puh tim-puh-puh pyyyyyyyh — —. Kiinalainen kuunteli ja otti sitten koneen pois sanoen, että se meni rikki. Minä sanoin, ettei se rikki ole, mutta venttiili vain vuotaa, jonka jälkeen sanoin hyvästit ja menin kotiin. — Sinä iltana ei siinä talossa kuitenkaan enää soitettu haitarilla.

* * * * *

Austraalian viisumia minulla ei vielä ollut, ja se oli täällä hankittava. Etsin siis pääpoliisiaseman passiosaston, jossa esitin passini pyytäen sitä viseerattavaksi.

Tiskin takana istui kaksi lyhyttä malajilaista nuorukaista virkapuvuissa, takahuoneessa näkyi pöydän takana nuorehko englantilainen. Ensimmäinen malaji otti passini, jonka viimeinen sivu oli jo täynnä leimoja, ja tarkasteli sitä pitkään. Sitte teki hän kaikki matkan tarkoitusta koskevat kysymykset ja senjälkeen:

"Miksi ette ole aikaisemmin ottanut Austraalian viisumia?"

"Siksi, etten ole ennen sitä tarvinnut."

"Miksi ette ottanut sitä Calcutassa?"

"Siksi, että saan sen täälläkin."

Hän ojensi nyt passin sille toiselle malajille. — On kummallista kuinka virka saattaa nousta muutamien päähän, niinkuin limunaati sen entisen kuskipojan päähän. Tämäkin virkanuorukainen alkoi nyt kysellä niin paljon, että näkyy pitävän paikkansa sananlasku "yksi hullu ehtii kysyä enemmän kuin yhdeksän viisasta vastata", ja minä olin tässä aivan yksinäni viisaana.

Hän oli virallisen näköinen ja kysyi, mitä minä haluan. Sanoin, että hänen pitäisi se tietää, kun on kaiken aikaa kuunnellut äsken tapahtunutta keskustelua. Hän otti paperia ja kirjoitti siihen minun haluni. Sitten kysyi hän nimeäni. Sanoin sen, ja hän yritti kirjoittaa, mutta eihän siitä tullut mitään. Hän kysyi uudelleen, ja minä kehoitin katsomaan passista sivulta 22, jossa se on englanninkielisellä tekstillä. Löytyi ja tuli paperille. "Kotipaikka".

"On, ja on myös passissa, parempi katsoa sieltä, niin ei tule kirjoitusvirheitä."

"Syntynyt?"

"Kyllä."

"Minä tarkoitan milloin."

"Se on myös passissa."

Näin jatkui kuulustelua. Hän kyseli kaikki asiat, jotka se äskeinenkin kyselijä. Sanoin vastanneeni jo kaikkiin kysymyksiin, ja kysyipä hän mitä tahansa, aina käskin vaan katsomaan passista. Hän selasi asiakirjaa ja ihmetteli siinä olevien leimojen määrää, joten sanoikin:

"Mutta tämähän on täynnä jo."

"Kyllä sinne vielä Austraalian viisumi mahtuu."

Mutta sitten tuli tärkeä kysymys:

"Mitä te teette Austraaliassa?"

"Olen sanomalehtireportteri."

"Mikä se on?"

"Journalisti."

"Mitä sellaisella on tekemistä?"

"Kirjoittaa."

"Mitä! Kirjoittaa! Mitä te kirjoitatte?"

Äkkäsin tehneeni virheen, — nyt hän luuli minua vähintäin bolseviikiksi. Täytyi muuttaa alaa:

"Kirjeitä siitä, kuinka kaupat menestyvät", vastasin.

"Mitkä kaupat?"

"Nahkakaupat."

"Kenelle te kirjoitatte?"

"Suomen Nahkatehtaitten Osakeyhtiölle."

"Onko teillä kirjeitä siltä?"

Vedin taskustani Suomen Nahkatehtaitten Keskus O.Y:n minulle osoittaman kirjeen.

Hän katseli kuorta ja tavaili. Kirjoitti sen myös paperiinsa.

"Ostatteko te nahkoja?"

"Ostan."

Nyt seurasi pitkä keskustelu minun liikehommistani. Hän kyseli kenelle ostan, keneltä ostan, minne minä ne lähetän, onko minulla rahaa maksaa, ja niin poispäin, ja minä syötin hänelle pajunköyttä, minkä kerkisin. Lopulta engelsmanni huusi takahuoneesta:

"Jättäkää passi tänne ja tulkaa kello 2 uudelleen."

Sanottuna aikana olin taas virastossa. Passini oli tiskillä, johon sen lähtiessäni olin pannut. Käskettiin istumaan. Istuin ja katselin, kuinka virkaherrat ekspedieerasivat toisia asiakkaita. Odotettuani noin 10 minuuttia nousin kävelemään. Sitten se, jonka kanssa olin ensiksi puhellut, antoi passini takaisin neuvoen menemään rakennuksen toisessa päässä olevasta ovesta toiseen kerrokseen. Mennessäni katselin passia, mutta ei siihen oltu mitään lisätty, jos ei oltu vähennettykään. Virkanuorukaisen aamukuulustelussa kirjoittama paperi, jossa oli samat tiedot kuin passissa, ilman mitään muuta lausuntoa tai suositusta, oli pistetty väliin. Kokeeksi työnsin sen taskuuni.

Eteisessä kysyi vahtimestari asiaani ja johti minut sitten jonkun suuremman herran puheille. Tämä kyseli lyhyesti matkani tarkoitusta, jonka jälkeen löi viisumileiman, kirjoitti nimensä, liimasi kolmen dollarin leimamerkin, jonka minä maksoin, ja niin oli asia selvä. Hän käski mennä alakertaan, jotta passitiedot tulisivat rekisteriin, mutta sanoin jo käyneeni siellä.

"No, sitten ei muuta kuin päivää tai paria ennen lähtöänne käytte leimauttamassa passinne siellä, muuten ette pääse laivaan."

Siinä se nyt oli. Niitten alakerran nuorukaisten ainoana tehtävänä oli ottaa tiedot passista ja viedä ne rekisteriin. Koko se pitkä ja sikamainen kuulustelu, jonka olin saanut läpikäydä, oli yksinomaan heidän keksintöään virkaintonsa osoittamiseksi.

Tästä kiukustunut mielialani asettui kadulle tultuani sentään melkoisesti, kun vastaani keskikatua pitkin tuli iloinen torvi- ja pillimusiikki. Se tuli aika hamppua, niinkuin sotilasosasto nopeasti marssien. Musiikin jälessä seurasi kirjava joukko, jota etäämpää katsoen luulin hääjoukoksi. Pysähdyin katunurkkaukseen odottamaan, ja mikäs sieltä tuli? — Kiinalainen hautaussaatto. Mutta niin iloista hautaussaattoa en ole vielä eläissäni nähnyt. Näytti aivan siltä, kuin oikein riemulla vietäisiin vainajaa hautaan iloisina siitä, että lopultakin ymmärsi ottaa ja kuolla. Ruumisarkku oli verhottu korkealle kehykselle asetetulla vaaleanpunaisella vaatteella, hevoset samoin vaaleanpunaisin nauhoin koristetut, ja koko hautaussaatto, joka seurasi autoilla jälessä, oli puettu joko vaaleanpunaiseen tai muuhun helakkaan. Musiikki marssi repäisevää polskaa soittaen niin nopeasti kuin jaloistaan kykeni, jotta vaunuhevoset miltei puolihölkässä saivat seurata pysyäkseen kintereillä. — Tavat ne näkyvät olevan itekullakin.

Kiinalainen ruumisarkku on muuten mahtava kapine. Kävin ruumisarkkutehdastakin katsomassa, se kun oli kadulla — taikka oikeastaan vain varasto oli kadulla, itse tehdas kyllä toimi käytävänviereisessä avonaisessa vajassa. Maalaus, puleeraus y.m. sellaiset hienommat työt suoritettiin sentään myös kadulla. Itse arkku ei sinänsä herätä niin paljon huomiota kuin kansi, vaikka kyllä senkin muotoa on vaikea määritellä, siinä kun on merkillisiä loivia kaarteita, jotka tekevät siitä epämuodostuman. Mutta kansi on jykevää tekoa, suurempi kuin itse arkku. — Jalkopäästä se on matalampi, noin puolitoista korttelia aina arkun puoleen pituuteen, mutta siitä se sitten nousee pääpuoleen ulottuen matkan yli itse arkun ja muodostaen komeasti kaartuvan leveän harjan. Se on painava kapine ja on luultavasti tehty näin jykeväksi sitävarten, että vainaja varmemmin pysyisi sen alla.

Puutavaroista puhuen mainitsen, että pohjoismaalaiset puulajit eivät kestä täällä minkään vertaa. Pienet muurahaiset, joita näkee joka paikassa huoneissa, nakertavat pehmeän kevätluston suihinsa ja lyhyessä aikaa ei puusta ole kuin luuranko jälellä. On tuotu tänne huonekaluja Euroopasta, mutta pian ne ovat olleet raunioina. Teakpuu, mahonki y.m. troopilliset, kovat puulajit ovat ainoat, joista voi valmistaa täälläkestäviä huonekaluja. Kiinalaisten ruumisarkut — vaikka ne tosin eivät kuulu huonekaluihin — huomasin valmistetuiksi teakpuusta, minun hotellihuoneessani oli piironki mitä ihaninta mahonkia.

Muuten se piironki — siitä tuli meille emännän kanssa pieni kabinettikysymys. Istuin aivan rauhallisena huoneessani kirjoittelemassa, kun sinne koputtamatta tulee kaksi mustapintaista kulia, nostavat tavarani piirongin päältä lattialle ja alkavat kantaa tätä arvokasta huonekalua ulos huoneestani.

"Selvä ryöstöyritys", arvelin heti; asetin polvillani olleen kirjoituskoneen pöydälle ja hyökkäsin puolustamaan emännän omaisuutta. Kulit äkkäsivät kuitenkin aikeeni, jättivät piirongin keskilattialle ja pakenivat ovesta. Toista kerkisin lyömään, toista en kerinnyt kuin potkaista. Sitten raastoin piirongin entiselle paikalleen ja jatkoin työtäni.

Hetken kuluttua tulee emäntä huoneeseeni puettuna pyyhinliinaan — sen enempää vaatetta ei siellä kotioloissa kukaan käytäkään — ja vähän ärtyneenä kysyy, miksi ei piironkia saanut viedä pois huoneestani, koska kerran olin aamulla jo ajanut partani enkä siis enää tarvinnut peiliä. Peili ja piironki olivat ainoat koko siinä kerroksessa, ja nyt niitä tarvitsisi joku naishenkilö tukankampaamistaan varten, ja hänellä olisi hirveä kiire.

Tällaisen syyn takia suostuin mielelläni luovuttamaan ylellisyyskapineeni, mutta — sanoin emännälle — luulin ryöstöyrityksen olevan kysymyksessä, kun en tuntenut asioita. Käskin lähettää kulit noutamaan sitä, mutta nämä eivät luvanneet enää tulla minun huoneeseeni. Emännän kanssa kahden kannoimme sitten piirongin käytävään, josta oven suljettuani kulit sen veivät tarvitsijalleen.

Muuten en peiliä enää siinä kaupungissa tarvinnutkaan, sillä seuraavana päivänä otti moottorilaiva Siberg kuljettaakseen minut Bataviaan. Sitäpaitsi olin Basrassa ollessani ostanut apteekista ruusunkukan kuvalla varustetun peilin. Siitä ei kyllä yhdellä kertaa näe koko naamaansa, mutta parranajoon se hyvin soveltuu, kun minulla ei ole partaa muualla kuin leuassa, huulessa ja nenässä.

Niinpä en asian johdosta kanna vihankaunaakaan emäntää kohtaan, ja jos vielä kerran joudun Singaporeen, niin samaan hotelliin otan asuntoni, sillä vaikka huoneessa ei sattuisikaan olemaan piironkia ja peiliä, niin tiedän ne sinne aina tarvittaessa saavani.

JAAVALAISIA MAISEMIA.

Kun Buddhan kuoltua hänen ruumiinsa poltettiin, jaettiin tuhka kahdeksan kaupungin kesken, ja jokainen kaupunki sulki osuutensa vartavasten rakennettuun hautakammioon. Myöhemmin antoi kuningas Ashoka avata seitsemän näistä kammioista ja nyt jaettiin vainajan tuhka 84,000:een metalliuurnaan. Eihän siitä suurta hituista riittänyt näin moneen astiaan, niin että luultavasti täytyi lisätä muutakin tuhkaa joukkoon, jotta se olisi joltakin näyttänyt, mutta joka tapauksessa oli mukana hiven pyhän Buddhankin maallista jäännöstä. Minne nyt vain uusi buddhalainen siirtokunta perustettiin, sinne annettiin yksi tällainen uurna. Se haudattiin siirtokunnan alueelle, haudalle rakennettiin temppeli tai muistomerkki ja paikkaa kunnioitettiin sitten niinkuin itsensä Buddhan hautaa.

Tällaiselle uurnahaudalle on myös Borobudurin temppelikolossi Keski-Jaavalla rakennettu. Olin Englannin Intiassa jo milteipä väsymykseen saakka katsellut temppeleitä, hautakammioita ja pagodeja, enkä tämän näkemisestä erikoisemmin perustanut, mutta kun mielipiteet sen arvosta olivat perin erilaiset, eikä matkaa Moentilan asemalta sinne tullut kuin 14 kilometriä, hyppäsin pois junasta ja päätin aamukävelykseni taivaltaa jalan tuon matkan. Muutamat henkilöt nimittäin, joilta tiedustelin Jaavan nähtävyyksiä, sanoivat, että joka on nähnyt British-Indian temppelit, hänelle ei Borobudur tarjoa mitään uutta tai mielenkiintoista. Käsiini joutunut matkailuopas taas väitti, että Borobudur ihanuudessaan sivuuttaa järjestään kaikki British-Indian ja Ranskan Indo-Kiinan temppelit.

Tämän viimeisen väitteen tiesin kyllä liioitelluksi ja perättömäksi, sillä Taj Mahalin temppeliä Agrassa ei sivuuta mikään käsin rakennettu muistomerkki kyseessäolevalla alueella. Mutta kieltämättä täytyy sanoa, että ensikerran Borobudurin nähdessään kulkija vaistomaisesti seisahtuu sitä katselemaan, ja taas nousee mieleen tuo niin usein toistunut kysymys: mitkä merkilliset voimat ovat saattaneet ihmiset keskelle rauhallisia viljelyksiä kohottamaan tuollaisen mahdottoman kivikolossin, joka ei oikeastaan ole temppeli eikä hautapatsas, onhan vain jonkunmoinen voimannäyte aikalaisiltaan. Sillä kun sitten lähemmin tarkastelee tätä monumenttia, ei siinä huomaa mitään muuta kuin itsetiedotonta ylöspäinpyrkimistä. Kivikerros toisensa päälle vain, aina yhä korkeammalle, ja päämäärinä näyttää olleen yksinomaan yhtenäisen yleiskuvan aikaansaaminen. Sillä katselipa tätä kivirykelmää miltä puolen tahansa, aina muodostavat sen ääriviivat säännöllisen ympyränkaaren.

Koko rakennuksen peruskuviona on neliö, jonka sivuilla olevat ulokkeet muodostavat siitä sitten jonkunlaisen monikulmion. Näin kohoaa se kuusi kerrosta, joka kerrokseltaan yhä kaveten; sitten saavat kerrokset ympyrän muodon, jollaisia on kolme päällekkäin, ja kaiken huippuna on suuri, kellonmuotoinen laite. Siis verrattain yksinkertaisesti kokoonpantu rakennus. Mutta kun alkaa kiertää eri kerroksien käytäviä, löytää sieltä tosiaan sellaista, mitä British-Indiassa ei tavannut. Jokaisen terrassin seinä on koristettu kiveen hakatuilla korkokuvilla, mutta ne eivät ole sellaisia kuin esimerkiksi kaikille tutut egyptiläiset piirrokset, jäykkäpiirteisiä ja saman kaavan mukaan laadittuja. Näissä on jokaisessa elämää, ne ovat luonnollisia, ja vaikka ihmisiä on kymmenittäin kuvattu samaan asentoon, on jokaisella kuitenkin oma ilmeensä ja erikoisuutensa, joka eroittaa sen muista. Niin on myös jalopeura jalopeuran näköinen, elefantti elefantin näköinen, — ja sen kärsäkin kaartuu niin luonnollisen kauniisti, että tekisi mieli tarttua siihen käsin. Kaikki nämä korkokuvat esittävät tapauksia Buddhan elämästä sekä havitteluja tulevaisen elämän ihanuuksista ja vaivoista. Osa niistä on vielä vallan selvittämättä, sillä kuvia valaisevat kirjoitukset ovat jollain tähän saakka tuntemattomalla sanskriitin murteella — seikka, joka osoittaa, että asianomainen taiteilija on ollut joko hindu tai sitten tullut vielä kauempaa, Tibetistä.

Terrassien joka sivulla on seinässä syvennys, ja siinä luonnollisenkokoinen Buddhan kuva. Kaikkiaan karttuu tällaisia kuvia koko rakennuksessa vähän päälle 400. Sellaisia pieniä Buddhan kuvia, markkinatavaraa, joita Rangoonin Suuressa pagodassa oli tuhansittain, ei täällä tapaa ollenkaan. Mutta sensijaan, että burmalaiset kuvat olivat järjestään hiukan kömpelöjä, huomaa näissä taas enemmän taiteellista makua, joskin jalat ovat vedetyt ristiin tavalla, joka ei ole kenellekään kuolevaiselle mahdollista, — eikä ollut luultavasti Buddhallekaan. Kun buddhalaisten yliherruus vuonna 925 ajanlaskumme mukaan sortui Keski-Javassa ja muhamettilaiset ottivat vallan käsiinsä, hävittivät nämä uudet isännät kaiken, mikä muistutti buddhalaisuutta. Kaukana rannikosta ja liikepaikoista sekä vuortenvälisessä piilopaikassaan sijaiten säilyi Borobudur kuitenkin viimeiseksi, ja tätä kallista aarrettaan säästääkseen peittivät buddhalaiset papit sen kokonaan mullalla ja istuttivat puita pitkin näin syntyneen kummun rinteitä. Kuusisataa vuotta pysyi muistomerkki täten haudattuna — vaikkakin perimätieto tiesi sen olemassaolosta — kunnes Napoleonin aikana, jolloin englantilaiset omistivat saaren, silloinen kuvernööri keksi sen ja antoi puhdistaa mullasta. Työ jäi kuitenkin kesken, ja vasta hollantilaisten aikana se saatettiin nykyiseen asuunsa.

Rakennuksen perustamisaikaa ei tiedetä, mutta korkokuvien selitysten arvellaan olevan vuosikymmeneltä 850 e.Kr. Tuntuu tosiaan merkilliseltä, että vaikka Jaavaa ovat tärisyttäneet niinhyvin tulivuorenpurkaukset kuin maanjäristykset, ei tämän korkean kivirykelmän liitoksissa huomaa hajoamisen merkkejä kuin harvoissa paikoin aivan ylimmillä terrasseilla.

Jaava on tuliperäinen maa. Olen laskenut siellä olevan 203 tulivuorta, mutta saattaa niitä olla enemmänkin. Kaksikymmentä on vielä käryämässä, ja omituisin niistä, mitä minä näin, on mielestäni Bromo-vuori Itä-Jaavassa.

Jo matka sinne Pasoeroeanin kaupungista — joka matka on viisainta tehdä ratsain, sillä ratsuja on halvalla aina vuokrattavissa, ja silloin ei ole riippuvainen teistä — on kulkemisen arvoinen. Tie johtaa ensin laajojen maissivainioiden halki, ja sukeltautuu sitten cuasuarinametsään, jossa ääretön parvi apinoita on vastassa. Ne olivat niin kesyjä, että kun heittelin niille leivänpalasia tielle, muutamat hyppäsivät hevosen selkään vaatimaan lisää. Yksi oli niin ahmatti, että otti palavan sikaarinpätkän kädestäni ja pisti sen sellaisenaan poskipussiinsa, vaikka minä kielsin. Taisi se kuitenkin hiukan polttaa, koska hetken koetteli leukapieliään, mutta pois sitä ei otettu.

Tie kohosi koko matkan kohti ympäröiviä vuoria, joiden rinteillä olevat alkuasukkaiden majat näyttivät pääskysenpesiltä. Mitä mahdottomampiin paikkoihin niitä olikin rakennettu. Sitten loppui metsä, ja eteen aukeni laaja kenttä, kuten alppiniitty. Nyt oli kuiva aika, ja useimmat kasvit olivat jo kukkineet, mutta vieläkin nautti silmä kentän väririkkaudesta. Sanovat, että sadeaikana väriloisto siellä on verraton.

Yhä jyrkemmin nousi tie, ilma muuttui oikein siedettäväksi ja taas tuli metsä eteen. Täällä olivat tientekijät valmistaneet matkailijalle yllätyksen. Tie johti näet jyrkänteelle, josta silmää kohtasi mitä ihmeellisin näky. Syvällä alhaalla laaksossa — mitattu korkeus 1000 jalkaa — oli laaja hiekkakenttä, pituudeltaan kahdeksan ja leveydeltään viisi kilometriä. Keskeltä hiekkakenttää kohosi kartiomainen vuori, jonka kraatterista pursui tyyneen ilmaan sankka, valkoinen höyrypilvi leviten hitaasti taivaalle. Siinä oli Bromo-tulivuori. Vuoren rinteet olivat hyvin säännöllisesti poimuuntuneet, ja koko vuori alkoi niin jyrkästi sileästä hiekkakentästä, että näytti siltä kuin voisi sen nostaa siitä pois ja siirtää toiseen paikkaan. — Se oli näköala, jota kannatti katsella.

Päästäkseen hiekkakentälle täytyi laskeutua alas satulasta, sillä sinne johtava polku oli paikoin aivan äkkijyrkkä. Mutta sitä tasaisempi oli sitten hiekkakenttä. Se oli niin sileä kuin biljaardipöytä, ei pienintäkään kuhmua tai syvennystä missään, jotta tuntui vallan uskomattomalta, ettei siinä olisi ihmiskäsi ollut mukana tasoittelemassa.

Kraatterin juurelle jätin hevosen ja läksin nousemaan erästä syvännettä pitkin johtavaa polkua myöten huipulle. Taas tuli mieleeni lause, että pitäisi katsella vuoria alhaalta, kirkkoja ulkoa ja ravintoloita sisältä, sillä suuta tuppasi kuivamaan. Mutta kyllä kiipeäminen vaivan maksoikin. Säännöllisempää ja sileäseinäisempää kraatteria en vielä ole nähnyt. Sen syvyys oli runsaasti 150 metriä, pohjalta kohosi tupruten sakea höyrypilvi ja alhaalla olevista seinän halkeamista kuului kohina kuin äärettömän suuresta höyrykattilasta.

Olin saapunut tulivuorelle otolliseen aikaan, jolloin se purki ilmoille sisuaan. Sillä on näet myös vuoksi- ja luodeaikansa ja saattaa kulua viikkoja, ettei kraatterista nouse kuin tuskin havaittava usva, ja silloin ovat halkeamat kraatterin seinissä kuin mustia luolan aukkoja.

Päivän kuumin aika oli käsissä, ja hevonen kuopi levottomana maata palatessani kraatterilta, sillä silläkin oli jano. En ruvennut hakemaan vesipaikkaa, vaan karautin poikki hiekkakentän tielle ja sitten laskettelin täyttä ravia kohti apinametsää.

BATAVIASSA.

"Idän kaupunkien kuningattaren" nimellä oli Batavia tunnettu yli koko Itämaiden noin 200 vuotta sitten. Mutta paikka oli epäterveellinen eurooppalaisille, he siirtyivät vähitellen ylemmäs, sinne, missä nykyinen Batavia on. Aika ja maanjäristykset runtelivat sitä, ettei vanhasta Bataviasta ole enää paljonkaan jälellä. Sen kuudesta kirkosta on vielä yksi pystyssä, vanha portugalilainen, toiset ovat sortuneet.

Itse kaupunki on varsin hauskan näköinen. Useiden mutkittelevien kanavien varsille rakennetut hollantilaismalliset talot ulottuvat aivan vesirajaan ja toisinaan vähän matkaa yli kanavankin, niitten takana kohoaa tuuhealatvaisia palmuja ja muita istutuksia; pihat ovat perin pienet, mutta kodikkaat, ja aamusta iltaan pulikoi kanavien savisessa vedessä niin aikuisia kuin lapsia.

Mutta Vanhalla Batavialla on tarjottavana myös mielenkiintoisia historiallisia nähtävyyksiä. Muurin harjalla näkee kulkija rautapiikkiin isketyn valkoiseksi kalvenneen ihmisen pääkallon ja sen alla muurissa kirjoituksen:

"Pieter Erberveldin innoittavan muiston takia älköön tälle paikalle nyt taikka koskaan istutettako tai rakennettako mitään. Batavia, 14 huhtik. 1722." Juttu on seuraava:

Pieter Erberveld oli puoliverinen — isä eurooppalainen, äiti jaavalainen — ja peri isältään suuren omaisuuden. Vuonna 1721 väitetään hänen perustaneen alkuasukkaiden kanssa salaliiton, jonka päämääränä oli murhata kaikki eurooppalaiset ja asettaa hänet kaupungin hallitsijaksi. Kenraalikuvernööri Zwaardecroon sai asiasta kuitenkin tietää — joku alkuasukastyttö olisi muka ilmiantanut salaliiton - ja hän vangitutti salaliittolaiset, jotka telotettiin. Pieter Erberveld revittiin hevosilla neljäksi kappaleeksi, ja pää pantiin piikkiin muurinharjalle toisille pelotukseksi.

Jälestäpäin ovat historioitsijat kuitenkin väittäneet, että Pieter Erberveld ei olisikaan ollut syyllinen rikokseen, vaan joutui hän kenraalikuvernöörin henkilökohtaisen vihan uhriksi, koska tämä himoitsi hänen omaisuuttaan. Todistamatta kai on asia jäänyt, sillä muurinharjalla rautapiikissä on vielä Erberveldin pääkallo, ja — sattumastako — muutamankymmenen metrin päässä muurista saman kenraalikuvernöörin hautapatsas. Niin että lähekkäin ovat riitapuolien maalliset jäännökset joutuneet. Kylläkai siellä toisella puolen sopivat asiansakin. Mutta luulen vain, että jos vielä hyvin kauan pitävät sitä Pieterin päätä, siellä muurilla, niin hän — jos nimittäin oli syyllinen — saa vielä korkealta paikaltaan katsella suunnitelmansa toteutuvan — ainakin osittain.

Toinen Vanhan Batavian merkillisyyksistä on niin kutsuttu "pyhä kanuuna". Sen synnystä kulkee monenlaisia tarinoita kansan keskuudessa. Erään kertomuksen mukaan olisivat alkuasukkaat vallanneet sen Itäintian Komppanian ensimmäiseltä kenraalikuvernööriltä tämän taistellessa heitä vastaan. Mitään varmuutta ei näihin kertomuksiin ole saatu, ja tykki itse puolestaan sanoo perärenkaassaan, että "ex me ipsa renata sum" eli "itsestäni olen syntynyt." — Tykki on jykevää kaliiperia, ja sen perä muovailtu nyrkin muotoiseksi, jossa peukalo on pistetty etu- ja keskisormen väliin.

Tykin kuuluisuus johtuu seuraavasta tarinasta: Erään alkuasukaspäällikön avioliitto oli lapseton, eivätkä epäjumalat auttaneet hartaista rukouksista huolimatta. Kerran sitten sattui päällikön rouva istumaan tälle tykille — ja tuli siunatuksi. Siitä lähtien ovat alkuasukkaat pitäneet kanuunaa pyhänä, ja juhlapäivinä tuovat he sille uhrilahjoja, kuten kukkia, paperisia päivänvarjoja y.m., niin että se miltei peittyy lahjojen paljouteen. Nytkin oli sen kahden puolen paperikukkia aivan paksunaan. — Mutta eivät ainoastaan alkuasukkaat, vaan myöskin valkoihoiset naiset uskovat tykin ihmeitätekevään voimaan. Eräs kahvilanomistajatar kertoi heidänkin käyvän siellä lahjoineen yhtä hartaasti kuin alkuasukkaiden.

Toinenkin tarina liittyy tähän tykkiin. Bantamin piirikunnassa Länsi-Jaavalla on toinen samanlainen tykki. Se on miehille erikoisen pyhä kapine, ja he kantavat lahjojaan sen ympärille. On nimittäin ennustettu, että se, joka saattaa nämä kaksi tykkiä yhteen paikkaan, kaataa Hollannin mahdin Jaavalla ja vapauttaa alkuasukkaat vieraasta ikeestä. — Sitä minä vain ihmettelen, ettei kukaan ole valjastanut härkiä tykin eteen ja kulettanut sitä Bataviaan, — siinähän olisi kuninkaanpaikka heti tiedossa.

Nykyinen, uusi Batavia on mahdottoman laaja, sillä maanjäristyksien takia kaikki talot ovat yksikerroksisia. Siinäkin hotellissa, jossa asuin, oli 8 eri rakennusta, ja tämä yksi hotelli otti niinmuodoin jo melkoisen maa-alan haltuunsa. Mutta kulkuneuvot ovat myös hyvät. Juna kulkee — pitkin katuja — läpi kaupungin joka kymmenes minuutti, ja taksat ovat halvat. Sitten on raitioteitä, autobusseja ja tavallisia autoja tuhkatiheään. Ja batavialaiset ovat jo niin tottuneet näihin pitkiin matkoihin, ettei 10 km. matka tunnu heistä miltään. Sitäpaitsi miltei kaikilla eurooppalaisilla on omat autot, joten, he ovat matkoista riippumattomia. Kadut ovat Bataviassa erinomaisen hyvät, kuten yleensä näissä etelän kaupungeissa, mutta katukäytäviä ei ole ollenkaan — tai jos on, ei siinä mahdu kävelemään, sillä se on niin kapea — ja tehtykin vain näön vuoksi.

Erikoisen viehätyksen Batavialle antavat kanavat, joita risteilee pitkin kaupunkia. Ne ovat batavialaisten elämä, ja niissä he pulikoivat päivät päästään. Siellä pestään pyykit, siellä kalastetaan heittoverkoilla, ja niitten varsilla vietetään kaikki joutilas aika. Muita huvimatkoja ei alkuasukas kaipaakaan.

Vaikkei minua kukaan sinne kehoittanutkaan, niin sanon kuitenkin omasta puolestani, että minä en ainakaan ilman pakkoa menisi niihin kanaviin uimaan, sillä eräässäkin paikassa, sulkulaitteen yläpuolella, jossa vesi oli vallan seisovaa, oli uinti täydessä käynnissä, vaikka vedenpinnalla uiskenteli kaksi mätänevää kananraatoa ynnä paljon muuta sellaista, josta ei enää saanut selkoa, mitä se oli ollut.

Erikoinen nähtävyys on myös akvarium. Se on mitä monipuolisimmin varustettu, ja siellä saa nähdä lajirikkaan kokoelman ihmeellisen värisiä ja muotoisia etelämeren kaloja ja merenpohjaeläimiä. En niistä tuntenut kuin pari yksilöä, niin outoja kaikki olivat, eikä tarkoituksenkaan ole ryhtyä niitä selostamaan, mutta sen sanon kuitenkin, että oli siellä ahvenenkin näköinen kala.

Kiinalaisten paljous Bataviassa ihmetyttää. Niitä näkee joka paikassa, heidän kauppojaan on joka nurkassa, ja he myyvät halvalla. Siellä on useita rikkaita kiinalaisia, miljonäärejäkin, ja he auttavat yhä uusia jalkeille. Suurin osa Batavian kaupasta lieneekin jo kiinalaisten käsissä.

Suomella on myös konsuli siellä. Hän asuu Mentengin huvilakaupungissa, kymmenisen kilometriä Bataviasta. Sieltä löysin konsulaatin kilven hauskan huvilan seinästä ja sinne menin lukemaan suomalaisia sanomalehtiä.

Konsuli on perin innostunut Suomesta, vaikkei ole koskaan siellä ollut ja sanoi, että tekisi mielellään reklaamia Suomen hyväksi Jaavalla, mutta ei ole materiaalia, ainehistoa. Sanoi usean kyllä luvanneen lähettää valokuvia ja saksan- tai englanninkielisiä kirjoituksia, jotka hän sitten kääntäisi hollanninkielelle ja julkaisisi, mutta lupauksiin ovat kaikki jääneet. Senjälkeen kun sai konsulaatin kilven ja lipun, ei ole Suomesta kuulunut mitään. Pyysin häneltä sitten suomalaisia sanomalehtiä, mutta niitä ei ollut. Konsuli sanoi, että kun hän ei ymmärrä suomea, ei hän ole viitsinyt tilata lehtiäkään.

Tämä oli minulle melkoinen pettymys, mutta ymmärsin varsin hyvin, ettei hän halunnut tilata lehtiä, joita ei ymmärrä. Palkkaahan hänellä ei ollut penniäkään enempää kuin edustusrahojakaan; se on vain sellainen kunniavirka, jossa itse saa kustantaa edustukset, konttorihuoneen ja mitä muuta aina tarvitaan.

Olisikohan liikaa, jos hallituksen puolesta tällaisille palkattomille konsuleille lähetettäisiin ilmaiseksi joku suomalainen sanomalehti ja kuvalehti. He tuntisivat silloin olevansa niinkuin vakituisessa kanssakäymisessä maan kanssa, jota he edustavat, ja näkisivät, että heitä muistetaan muulloinkin eikä vain silloin kun heille lähetetään kilpi, lippu ja valtakirja. Ja silloin saisi kuukausia maailmankolkkia kiertänyt kulkijakin konsulaatissa poiketessaan vilkaista kotimaan uutisia.

JAAVALAISIA LIIKKEITÄ JA VIRASTOJA.

Olen aikaisemmin kertonut siitä, miten eurooppalaisen on vaikeata saada paikkaa tai hankkia liikesuhteita hollantilaisessa Intiassa. Tiedustelin konsuliltamme, jonka arvelin tuntevan kaikki sikäläiset mahdollisuudet, usean eri tavaralajin vientimahdollisuuksia Suomeen, mutta hän väitti, että ostajalla itsellään täytyy olla täällä mukanaan käteistä kapitaalia ainakin kaksi miljoonaa markkaa, silloin voi jotain tehdä. Sellainen muualla maailmassa yleisesti käytetty tapa, että myyjä toimittaa sovitun tavaran laivaan, josta ostaja tiedon saatuaan suorittaa hinnan pankin välityksellä, ei täällä kuulemma menettele ollenkaan. Täytyy itse ostaa ja itse lähettää, silloin voi ansaita.

En tiedä, ovatko täkäläiset sitten niin epäluottavaisia ja epäluotettavia, kuten muuan sourabajalainen minulle kertoi, ettei vallan rehellinen peli onnistu eikä kannata.

Ainakin erinäisissä liikkeissä näytti vallitsevan melkoinen hämäännys, vai johtuiko se sitten tahdonpuutteesta ja tietämättömyydestä. Esimerkiksi suurimman laivayhtiön "Koninklijke Paketvaart Maatschappij" konttoreissa. Sen pääkonttori on Bataviassa, ja jo kuukautta ennen Austraalian-laivan lähtöä menin sieltä tilaamaan itselleni matkalipun ja tiedustelin toisen luokan hintaa.

Kaksi herraa tarkasteli kotvan papereitaan ja vastasivat:

"Ei ole yhtään vapaata paikkaa."

"Eikö ensimmäisessäkään?"

"Ei, on aivan mahdotonta."

"Antakaa sitten yksi kolmannen luokan lippu."

"Ei siinä olekaan kolmatta luokkaa", sanoi halveksuvasti tärkeämmän näköinen herroista.

Kerjäsin päästä mukaan kansimatkustajana, jos sellaista luokkaa olisi, mutta virkamies melkein suuttui sellaisesta ehdotuksestakin.

Viikkoa ennen laivan lähtöä satuin Sourabajassa kulkemaan saman yhtiön sikäläisen haarakonttorin ohi ja poikkesin sinnekin vielä kysymään, sattuisiko olemaan yhtään vapaata paikkaa. Ja niitähän oli paljonkin. Toinen luokka oli myyty loppuun, mutta ensimmäisessä ja kolmannessa oli tilaa vielä runsaasti. Ostin lipun kolmanteen luokkaan ja sain paikan erääseen kahdenkymmenenkuuden hengen hyttiin. Sitä väenpaljoutta konttorissa kyllä vähän minulle pelottelivat, mutta sanoin ennenkin asuneeni kasarmissa.

Kun sitten läksimme matkalle ja löysin hyttini, ei siellä ollut kuin kaksi matkustajaa. Kolmisin saimme pitää hallussamme koko suuren hytin tuolla 15-päiväisellä matkalla; ja minä kun olisin tilanahtauden takia jäänyt pois matkasta, jos heti uskoin laivayhtiön pääkonttorin ilmoitusta.

Tällä kertaa ei tullut sellaista kahnausta kuin aikaisemmin Singaporesta lähtiessäni eräällä toisella saman yhtiön laivalla. Olin ostanut matkatoimistosta toisen luokan paikan ja maksanut siitä taksanmukaiset 43 guilderiä. Konttorissa käskivät mennä laivan purserin puheille, hän osoittaisi minulle sitten hytin, ja niin teinkin.

Purseri kuitenkin tiukkasi minulta hytin numeroa, mutta selitin juuri häneltä tulleeni sitä pyytämään. Hän sanoi, että toisessa luokassa ei ole yhtään vapaata paikkaa, ainoastaan ensimmäisessä, mutta lisämaksua vastaan. Toinen purseri seisoi vieressä ja sanoi, että kyllä paikkoja vielä on toisessakin, mutta ensimmäinen purseri työnsi hänet syrjään sanoen itsekin hoitavansa tämän asian. En luvannut maksaa enää mitään ja pyysin saada matkustaa kolmannessa luokassa toisen luokan hinnalla. Mutta ei, hän tahtoi nyt järjestää asian omalla tavallaan. Minä käskin kulin viedä tavarani laiturille ja läksin pois. Purseri tuli vielä laivan portaille jälessäni, mutta minä sanoin, etten matkusta tällä laivalla enää ollenkaan ja jäin odottamaan seuraavaa laivaa.

Virastoissa, sen vähän kuin niissä jouduin käymään, oli sentään havaitakseni toisenlainen järjestys.

Jokaisen Hollannin Intiaan saapujan tulee suorittaa 100 guilderiä maihinnousurahoja, ja peritään summa jo laivassa. Jos poistuu maasta, ennenkuin kuusi kuukautta on kulunut, saa rahansa takaisin, muussa tapauksessa jää se valtiolle.

Näin mekin maksoimme veromme, ja sitten piti mennä n.s. siirtolaistoimistoon kaukana satama-altaan toisella puolen. Olin ainoa ulkolainen toisessa luokassa, joka jäin Bataviaan. Kolmannen luokan matkustajia oli paljon, enimmäkseen kiinalaisia, heidän tavaroittensa tarkastus kesti kauan, ja heidät vietiin toimistoon proomulla. Minun tavaroitani ei ihmeekseni tarkastettu ollenkaan, vaikka olin kuullut, että tulli täällä olisi ankara. Myöhemmin kuulin turisteja kohdeltavan hyvin suopeasti tullissa ja tarkastuksen supistuvan vain liituviivan vetämiseen kapsäkinsyrjään.

Nyt hankki se laivassa käynyt rahojen nostaja minulle ponin ja antoi poliisin oppaakseni siirtolaistoimistoon. Poliisi seurasi polkupyörällä heti jälessäni, joten kulkumme aamutyhjillä kaduilla oli komeaa. Siirtolaistoimistossa hallitsi virallisen näköinen herra, siellä tapahtui passintarkastus, ja siellä otettiin kaikki tarpeelliset tiedot miehestä, kysyttiin muun muassa, missä hotellissa aion asua. Minulle oli laivassa erästä ehdotettu, ja ilmoitinkin sen, mutta tarkastaja sanoi tietävänsä paremman, koska tämä mainitsemani hotelli oli kiinalainen. Ilmoitin, mitä aion maksaa huoneesta, ja nyt alkoi hän soitella puhelimella. Kolmesta paikasta tiedusteltiin hintoja, mutta kaikissa oli kallista. Lopuksi soitti hän siihen tietämääni kiinalaiseen hotelliin, ja sieltä sain haluamallani hinnalla huoneen.

Sitten arveli hän, että lienee parasta, jos saan heti maksamani maihinnousurahat takaisin, koska lähtiessäni Intiasta säästyisin paljolta vaivannäöltä niitä periessäni. Kiitin tarjouksesta, ja hän soitti heti poliisipäällikölle, jolle tällaiset asiat kuuluvat. Sain heti kutsun tulla sinne.

Minulle hankittiin taas auto, ja kuskille annettiin määräys minne ajaa. Hetkisen keskusteltuamme poliisipäällikön kanssa sain 100 guilderiäni takaisin sekä oleskelulupatodistuksen, joka piti kysyttäessä näyttää ja poislähtiessä antaa takaisin. Kukaan ei sitä koskaan kuitenkaan kysynyt, ja taskussani se on vieläkin.

Näin olin siis näiden viranomaisten avustuksella säästynyt paljosta vaivasta, joka aina aiheutuu matkustajalle vieraaseen maahan tullessa.

Eräässä toisessa virastossa ei minua onnestanut yhtä hyvin. Suomen konsuli Bataviassa kehoitti Djockjan ohi matkustaessani poikkeamaan sulttaanin linnassa, sillä se on kuuluisa nähtävyys. Sinne voi saada pääsyn joka perjantaina, mutta lupa on henkilökohtaisesti haettava residentiltä, joka on korkein herra ja määrää yli sulttaaninkin. Koska konsuli oli henkilökohtainen tuttava residentin kanssa, antoi hän mukaani residentille ojennettavan kirjallisen suosituksen.

Kun matkani sopi torstaiaamuna kulkemaan Djockjan kautta, pysähdyinkin sinne siksi päiväksi ja menin puolenpäivän korvissa residentin virastoon pyytämään pääsylupaa palatsiin. Ensin kysyin ovenvartijalta, ja hän osoitti minut eräälle ovelle. Huoneessa istui kaksi herraa, joten tiedustelin, kumpiko heistä on residentti. Ei ollut kumpikaan, vaan minut neuvottiin toiseen huoneeseen, jossa tapasin tukevanpuoleisen naiskirjurin. Hän selitti, ettei tämä ole residentin istuntopaikka ollenkaan, ja saattoi minut portaille, josta kädellään osoitti viistoon puiston yli näkyvälle, valkoiselle kivitalolle, muita komeammalle.

Siellä kuulin, että tämä on postikonttori. Kysyin, olisiko residentti siellä edes käymäsiltään, vaan ei ollut. Neuvoivat menemään residentin asuntoon, joka sijaitsee lähellä virastoa. Poliisi tuli vielä näyttämään kadunnurkkaan saakka, mistä ovesta pitää mennä sisään.

Residenttiä en tavannut kotonaan, vaan sanottiin hänen olevan virastossa, jonne ovenvahdin pyysin minua saattamaan, että varmasti tulisin oikeaan paikkaan. Hän saattoi minut samaan paikkaan, jossa kaikkein ensiksi olin käynyt, ja kiertokäyntiä jatkui ovelta ovelle, mutta tuloksetta. Lopulta joku adjutantti tiesi ilmoittaa, että residentti tulee viiden minuutin kuluttua allekirjoittamaan muutamia asiakirjoja, ja jos haluan odottaa, voin istua siellä. Sanoin odottavani ja jäin istumaan osoitettuun huoneeseen.

Istuin ainakin puolen tuntia, mutta sitten jo pitkästyin ja menin käytävään katsomaan. Koko virkakunta oli lähdössä päivälliselle, sillä kello oli 1. Kysyin eräältä, eikö residentti tulekaan.

"Kyllä hän oli täällä, mutta lähti 10 minuuttia sitten."

Tiedustelin, miksei minulle ilmoitettu mitään hänen saapumisestaan, vaan annettiin istua siellä yksinäisessä huoneessa, mutta tämä mies ei tiennyt mitään koko asiasta. Etsin käsiini sitä, joka oli minua kehoittanut odottamaan, mutta hän oli jo mennyt ruualle.

Niin minua harmitti, että hiki tippui. Nyt jäi sulttaanin palatsi näkemättä, sillä residentti ei miehen tietämän mukaan enää tule virastoon sinä päivänä, — ja tuskinpa olisin uutta tapaamisyritystäkään enää viitsinyt tehdä. Otin ensimmäisen ponin ja lönkyttelin kuumuudesta miltei hehkuvaa asfalttia myöten takaisin hotelliini.

En kuitenkaan ole tarvinnut katua, etten saanut tehdä residentin ja sulttaanin tuttavuutta. Istuin päivällisen jälkeen huoneeni pihalle antavassa pilttuussa, jonkalainen kuuluu joka huoneeseen, ollen osa koko rakennuksen pituisesta kuistista, ja viereisistään vain niin korkealla lautaseinällä erotettu, ettei näe yli naapurin puolelle. Kaksi mukavaa korituolia, joissa voi maata, sekä pöytä kuuluu joka kuistiin, ja siellä on päivähelteellä viileämpi lojua kuin tukahuttavassa huoneessa.

Kuistilleni tuli pituiseni mies ja alkoi jutella kuin vanhalle tuttavalle. Olimme päivällisellä istuneet vierekkäisissä pöydissä. Hän kysyi, mitä minä kirjoitan, ja minä taas puolestani tiedustelin hänen vointiaan ja edesottamisiaan. Hän kertoi omistavansa eläinsirkuksen, joka paraikaa näyttelee Bandoengissa. Hän itse on tullut vain järjestelemään uusia näyttelypaikkoja, kun lähtee huomenna Sumatralle käärmeenpyydystykseen. Siellä tehdään paraikaa uusia maanteitä, ja töitä johtava insinööri on ilmoittanut niillä main liikkuvan runsaasti käärmeitä. Sentakia olikin hän hankkinut mukaansa erään taitavan käärmeenpyydystäjän ja kesyttäjän, entisen eläintarhanhoitajan, joka jo viikko sitten lähti Sumatralle hankkimaan alkuasukkaita apumiehiksi jahdilla sekä rakentamaan pyydyksiä.

Innostuin asiasta ja pyysin saada seurata mukana. Sanoin, ettei minulla kyllä ole kivääriä eikä muutakaan ampuma-asetta ja kysyin, eikö hän tietäisi, mistä saisin lainata, mutta hän sanoi, ettei siellä kivääriä käytetä, sillä he tarvitsevat vain eläviä käärmeitä. Vaikka — lisäsi hän — voisihan sellainen hätävarjelukseksi olla hyvä olemassa, mutta hän ei tunne näitä tämän puolen ihmisiä, kun on aivan outo paikkakunnalla. — Päätin lähteä ilman kivääriä; ei suinkaan se käärme nyt minua ensimäiseksi syö.

Sovimme, että aamulla lähdemme ensimäisellä junalla Bataviaan, jossa huomenna vielä kerkiämme Sumatran laivaan.

* * * * *

Jo Burmassa ja Malajalla olin ihmetellyt kiinalaista vaikutusta ja heidän levenemistään, mutta vasta Sundasaarilla menivät kaikki entiset maantietoni sekaisin. Olin luullut tapaavani siellä malajilaisia ja hollantilaisia, mutta missä vähänkin liikettä oli viljemmälti, siellä vallitsivat myös kiinalaiset markkinoita, — järjestään joka alalla. Heitä vilisee joka paikassa, he ovat kaikki sukua toisilleen kuin Simolan porsaat, ja he ovat kaikissa asioissa yhteistoiminnassa.

Syyt tähän ovat monetkin, juttu on perin tärkeä poliittinen kysymys, enkä sitä kykene selvittämään kuin muutamalla esimerkillä.

Tapa vaatii, että eurooppalaisen liikemiehen tulee elää kolonioissa hienosti, voidakseen ylimalkaan oleskella siellä; minkäänlainen "keskisääty" ei tule kysymykseen, vaan aina on esiinnyttävä korkeimman luokan vaatimusten mukaan. Niinollen, jos esimerkiksi jonkun onnistuu saada virka tai muu paikka 300 guilderin kuukausipalkalla, täytyy hänen elää, niinkuin saisi 500 guilderiä, ja 600 g:n (lähes 10,000 Smk:n) nauttijan menojen tulee nousta 900:aan guilderiin. Asunnon, ruuan ynnä muun esiintymisen suhteen on vaatimus ankara.

Jos saa luottaa erään sangen tunnetun sourabajalaisen kertomuksiin, ei vallan puhtailla papereilla Euroopasta tulijalla ole Hollannin Intiassa suuriakaan paikansaantimahdollisuuksia. En halua tässä hänen juttujaan toistaa, mutta niin hän vain väitti ja todisti myös väitöksensä useilla esimerkeillä, että päästäkseen täällä huomattavaan asemaan, täytyy olla istunut vankilassa jonkun aikaa ja sitäpaitsi tehdä esimerkiksi pankinryöstö.

Jos joku hyvillä aikomuksilla ja suosituksilla saapuu tänne Euroopasta ilman "tropiikkiansioita", on hänen aivan mahdotonta saada luottoa liikettään varten. Mutta menipäs kiinalainen pyytämään, niin heti lähti tavaraa kolmen kuukauden maksuajalla. Hän vuokraa katuviereltä muutaman neliömetrin suuruisen kaupan, myy käteisellä ja spekuleeraa rahoilla aina kolme kuukautta kerrallaan. Jos voittaa, niin maksaa, ja kaikki on hyvin, jos hän taas häviää, tekee hän vararikon ja menee seuraavalla viikolla toisen tukkukauppiaan luo pyytämään luottoa. Jos luotto kielletään, ilmoittavat kaikki kiinalaiset kundit, että he eivät osta enää mitään siltä tukkumyyjältä, ja hänen on pakko myöntyä.

Tuntunee kenties uskomattomalta, että heillä olisi näin hyvin järjestetty yhteistoiminta, mutta siitä on tuore esimerkki muuan kummitustaloksi kutsuttu keskeneräinen rakennus Blaoerankadun varrella Sourabajassa.

Eräs eurooppalainen yhtymä päätti rakentaa ensiluokkaisen hotellin sanotun kadun varrelle ja sai jo yhden rakennuksen miltei valmiiksi. Täällä kun ei kuitenkaan voi maanjäristyksien takia rakentaa kuin yksikerroksisia taloja, olisi yhtiön suunnitelman mukaan täytynyt hävittää joukko kiinalaiskioskeja katuviereltä, sillä kaikki hotelliin kuuluvat rakennukset vaativat koko korttelin. Siihen eivät kiinalaiset taas suostuneet, ja kun hotellin päärakennus oli jo niin valmiina, että siellä asuttiin ja tarjoiltiin ruokaa, alkoi siellä kummitella. Jokaisen sieltä pimeän aikaan poistuvan vaatteet töhriintyivät, niihin tuli joko savea tai muuta tuoksuvampaa ainetta. — Kiinalaiset vahtivat näet kaiket illat hotellin nurkissa ja heittelivät likaa sielläkävijäin vaatteille.

Eräs, jonka puku oli jo kolme kertaa liattu, päätti ottaa asiasta selvän ja kiersi pimeää muurin viertä hotellin edustalle. Kaksi töhrijää hän sai kiinni ja löi kummankin tiedottomaksi, mutta sai seuraavana päivänä kutsun tulla poliisilaitokseen, sillä toinen lyödyistä oli ollut — poliisi. Tutkittaessa kävi selville, että kiinalaiset olivat palkanneet tämän poliisinkin kummitusjoukkoonsa likaamaan ihmisten vaatteita.

Viranomaiset eivät puuttuneet millään tavoin asiaan, ja ihmiset rupesivat karttamaan hotellia. Muutamassa kuukaudessa se teki vararikon uhrattuaan jo siihen mennessä 78,000 guilderiä yritykseen. Rakennukset jäivät autioiksi, ja senjälkeen kiinalaiset valtasivat ne omiksi asunnoikseen.

Eurooppalaisen kauppiaan, jolla ei ole suuria pääomia käytettävänään, on vallan mahdotonta kilpailla kiinalaisen kanssa. Kun kiinalainen vuokraa kaksi metriä leveän kaupan katuviereltä, ei hän tarvitse mitään muuta asuntoa. Siinä hän asuu ja nukkuu koko perheineen. Hän syö äärettömän halvalla kiinalaisessa katuruokalassa, jonkalaisia ovat katuvieret täynnä. Kun hän rikastuu, ei hänen ole pakko muuttaa ulkonaisia elintapojaan. Hänellä saattaa olla loistoauto, jolla hän tekee huvimatkoja vuoristoon, mutta hän asuu yhä samassa putkassaan ja syö yhtä halvalla kadulta kuten ennenkin, sillä hän tietää, ettei hienoimmastakaan ravintolasta saa kymmenen kertaa kalliimmalla hinnalla suulleen soveliaampaa ravintoa. Hänen ei koskaan tarvitse pukeutua smokingiin tai frakkiin, sillä hän voi esiintyä joka paikassa samankuosisena.

Kun sitävastoin eurooppalainen perustaa kaupan tai muuten rupeaa harjoittamaan jotain liikettä, on ensimmäinen ehto, että hänen tulee asua hienosti, syödä hienosti ja juoda hienosti. Ei tule kysymykseenkään, että hän poikkeaisi kiinalaiseen katuravintolaan, hän menettäisi maineensa, kundinsa ja ystävänsä samana hetkenä. Hänen täytyy käyttää vain eurooppalaisia ravintoloita, joissa, mikäli olen huomannut, ei saa juuri kummempaa ruokaa kuin kiinalaisissakaan, mutta hinnat ovat korkeita. Samanlaista riisiä ja sitkeitä lihapalasia niissäkin tarjotaan kuin kiinalaisissa katuravintoloissa.

Eurooppalaiset itse ovat tämän järjestelmän keksineet. Sama henkilö, joka Berliinissä nauttii — ja on suurimman osan ijästään nauttinut — ateriansa kaikkein halvimmassa Ayschingerissä, ei vahingossakaan poikkeaisi täällä kiinalaiseen ravintolaan, sillä tapa vaatii näyttää, että hän on korkeampaa rotua ja halveksii kiinalaista. Kiinalaiset tälle nauravat, mutta he tietävät myös, että siinä on heidän valttinsa. Olen istunut kymmenissä kiinalaisissa ravintoloissa ja jutellut heidän kanssaan asiasta. Hollannin Intian kiinalaiset nimittäin katsovat valkoihoista varsin suopeasti, ja ainoastaan yhden, kerran on minulta kielletty tarjoilu kiinalaisessa ravintolassa, kun luulivat minua englantilaiseksi. Vasta selvitettyäni sukuperäni, muuttui kohtelu perin ystävälliseksi, ja tarjoilu oli vapaa.

Kiinalaisten mielestä kuuluvat nämä saaret — kuten eräskin minulle sanoi — enää vain näennäisesti Hollannille. "He ovat jo tosiasiallisesti valloittaneet ne, virallinen puoli on kuitenkin vielä epäselvä". Kun Filippiinit ovat sentään niin lähellä ja brittiläiset alusmaat taas aivan ympärillä, ymmärtää helposti, että saaliilla on muitakin ottajia, ja siitä johtuu kiinalaisten englantilaisviha — joka tosin kyllä ei täällä ole saanut alkuaan, vaan on importeerattu tänne Malajan niemimaalta.

Täällä oli joku vuosi sitten eräs hollantilais-saksalainen sanomalehtimies ja kirjoitti näistä asioista, mutta palattuaan uudelleen Jaavalle, olivat eurooppalaiset vähällä lynkata hänet, koska hän oli liian suoraan kertonut asioista. Täällä on näet liikemiehiä — ja kuuleman mukaan myös virkamiehiäkin, joiden entisyys enempää kuin nykyinen elämäkään ei siedä vähintäkään penkomista. Onhan jokaisen maailmaakiertäneen ihmisen elämässä sellaisia kohtia, jotka mielellään unohtaa tai salaa yleisöltä, mutta täällä ne tuntuvat olevan arkaluontoisempia kuin muualla — vaikka jokainen täkäläinen ne kyllä tuntee.

Olen kiertänyt näitä saaria jonkunverran ja joutunut monen valkoihoisen kanssa tekemisiin, mutta se minun täytyy sanoa, että perin harvoin tarvitsee uskoa heidän puheisiinsa. He ovat erinomaisen ystävällisiä ja lupaavat paljon, mutta siihen ne jäävät sitten niinkuin Onkelin lupaukset. Kerron vain pari esimerkkiä:

Olin Bataviassa erään henkilön luona virallisella käynnillä, ja hän valitti, ettei voinut pyytää minua päivälliselle, koska rouvansa oli sairas. Sitävastoin kutsui hän minut seuraavana päivänä aamiaiselle ja määräsi tarkan kellonajan, jolloin minun pitäisi saapua.

Sanottuna aikana saavuinkin hänen luokseen. Olin ottanut auton kaupungista, ajanut sinne vievän, lähes kymmenen kilometrin matkan, maksanut kalliin kyydin ja lähettänyt auton pois, koska katsoin tarpeettomaksi pitää autoa siellä odottamassa koko aamiaisaikaa.

Isäntä kuitenkin ensi töikseen kysyi, miksi olin lähettänyt auton pois, samalla tiedustellen, oliko minulla niin pitkäaikaista asiaa, ettei auto voinut odottaa. Sanoin tulleeni hänen kutsunsa perustella ja aikovani kutsun loputtua mennä jalkaisin kaupunkiin. — Aamiaisesta ei puhuttu kuitenkaan mitään, ja hetken kuluttua alkoi isäntä vilkuilla kelloon. Kysyin, oliko hänellä tärkeitä kiireitä, ja hän sanoi, että juuri nyt tarvitsisi poistua eräälle liikeasialle. Poistuimme yhdessä, mutta kun ryhdyin valokuvaamaan muutamia maisemia, oli hänellä aikaa seurata mukanani tunnin verran ja seistä mallina - vaikka hänestä otin melkein kaikki kuvat "tyhjälle" filmille.

Mainitsen vielä toisenkin samantapaisen tapauksen. Eräänä aamupäivänä minulle esitettiin Sourabajan lahtihuoneen johtaja, joka kuultuaan, että olen julkisen sanan palveluksessa, halusi näyttää uudenaikaista lahtihuonettaan, jotta tekisin siitä reklaamia eli mainosta maailmalle, ja pyysi senvuoksi saapumaan sinne huomenna kello 12, jolloin toimitettaisiin suurenpuoleinen lahtaus. Minä kun olen monta vuotta asunut lahtihuoneen lähellä, jotapaitsi minua itseänikin on kutsuttu lahtariksi, en ollut erikoisemman innostunut asiaan. Mukanaolleet kaksi kaupunkilaista sanoivat kuitenkin, että se on kyllä näkemisen arvoinen paikka, ja he tulisivat myös mukaan. Niin suostuin, ja päätimme saapua lahtihuoneelle huomenna täsmälleen kello 12. — Johtaja lupasi vielä lahjoittaa minulle sisiliskonnahkaisen rahapussin muistoksi käynnistäni.

Senlisäksi hän illalla puhelimitse tiedusteli hotellista, saavummeko varmasti, jonka lupasimme tehdä.

Seuraavana päivänä otimme sitten auton, sillä lahtihuone sijaitsee aivan kaupungin laidassa, joten matkaa karttui viitisen kilometriä, ja saavuimme paikalle sovittuna aikana. Johtajaa ei siellä kuitenkaan ollut, ja saimme kuulla, ettei hän sinä päivänä saavukaan. Halusimme kuitenkin nähdä lahtauksen, mutta sanottiin, ettei sinä päivänä toimiteta myöskään mitään lahtausta.

Selitimme johtajan kutsuneen meidät vartavasten katsomaan suurta lahtausta, joka tänään toimitettaisiin, mutta vahtimestari sanoi, että johtaja on erehtynyt päivästä, sillä suuri lahtaus toimitetaan vasta huomenna.

Ajoimme takaisin kaupunkiin, enkä senjälkeen johtajaa enää tavannut, ja saamatta jäi myös se sisiliskonnahkainen rahapussi.

Mitä siihen reklaamintekoon sitten, jota johtaja halusi tehtäväksi, tulee, niin mainitsen, että lahtihuone on hyvin ajanmukainen — ulkopuolelta nimittäin, sisällä kun emme joutuneet käymään muuta kuin vahtimestarin huoneessa. Se on melko suuri rakennus, valkoiseksi rapattu ja siistinnäköinen.

Mutta näiden erehdyksien suhteen — jotka ovat aivan jokapäiväisiä — sanon, että kiinalainen vaanii nurkan takana ja panee ne kaikki korvan taakse. Ja jos kaikkialla on samanlaista kuin muutamassa päivässä kerkisin näkemään, niin melkeinpä voin ennustaa, että kymmenen vuoden päästä kulettaa kiinalainen kaikki hollantilaisen Intian eurooppalaiset tälle samalle lahtihuoneelle.

SOURABAJAN "JALOMPI ROTU".

Sourabajassakin voi saada asunnon kohtuullisella hinnalla, jos vain jaksaa tarpeeksi kauan etsiä. Minä olin Bataviassa ollessani Suomen konsulilta pyytänyt matkani varrella olevien kaikkein halvimpain kulkuvälineitten ohjeet samoinkuin halvimpain hotellien osoitteet ja saanutkin pitkän luettelon niistä. Luettelo hukkui kyllä matkan varrella, mutta Sourabajaan tullessani sen taas löysin ja ajoin suoraan konsulin osoittamaan hotelliin.

Hotelli ei kuitenkaan ollut minulle aivan sovelias, sillä se oli hienoimpia Sourabajan hotelleista, jossa hinnat olivat noin kolme kertaa pariisilaisia korkeammat. Sitäpaitsi luki seinällä selvästi, että "miksis tänne tulit, eikä sinulla ole häävaatteita", sillä julkipano määräsi päivällispuvuksi smokingin. — Myöhemmin kuulin siellä kyllä ruokailtavan ilman kaulustakin.

Konsulin antama lista suositteli erästä toistakin hotellia, jonne nyt ajoin, ja se näyttikin jonkun verran siivottomammalta, mutta hinnat olivat vieläkin ylöttömät, joten istuin taas ponin kärryihin ja ajelin edelleen.

Yhden ponin ajoimme aivan kuitiksi, ennenkuin löysimme sellaisen hotellin, joka ei velvoittanut asukasta syömään enempää kuin pukeutumaankaan. Senverran sentään ovenpieleen naulattu ilmoitus rajoitti muuten varsin vapaata elämää, että "pahoja rouvia ei saa pitää huoneissa", kuten hollanninkielisen ilmoituksen vajavaisella taidollani käänsin suomeksi.

Hotelli sijaitsi lähellä sirkusta, ja siitä kai johtui asukkaiden kansallinen kirjavuus. Muistellessani eri huoneiden asukkaita oli niitä seuraavasti: kaksi jaappanilaista, tshekkoslovakki, austraalialainen, hollantilainen, itävaltalainen, puolalainen, kaksi kiinalaista, preussilainen, kaksi ryssää. Näistä kuului sirkukseen vain kolmasosa, jaappanilaiset tietysti poisluettuina, sillä sellainen sirkus, jossa on jaappanilaisia akrobaatteja tai muita klovneja, tekee ensimäisellä viikolla vararikon. Kukaan kiinalainen ei mene sellaiseen sirkukseen, ja heistä kuitenkin riippuu koko sirkuksen menestys.

Hotellin isäntä itse oli müncheniläinen, painoi 130 kiloa, ja muuten sangen mukiinmenevä mies. Hän halveksi Sourabajaa ja ihaili Calcuttaa, jossa oli pitänyt hotellia muutamia vuosia sitten. Sinne hän halusi takaisin, mutta kun kysyin, miksi hän ei mene sinne, sain vain murheellisen päänpudistuksen vastaukseksi.

Kun saavuin hotelliin, istui koko eurooppalainen yleisö sisäpihan kuistilla pelaamassa pokeria. Saatuani huoneasiani järjestykseen, läksin kiertomatkalle kaupungille ja palasin vasta illalla. Peliseurue istui edelleen kuten lähtiessäni — paitsi että puheensävy oli huomattavasti entistään korkeampi. Tunnin verran katselin heidän peliään ja sitten menin nukkumaan, sillä aamulla piti minun jo varhain lähteä matkalle.

Kolmen päivän kuluttua palasin perin hikisenä ja hiekkaisena ja menin suoraan kylpyhuoneeseen ottaakseni vesiryöpyn niskaani. Kylpyhuone oli sisäpihalla, ja sen kuistilla istui sama pokeriseurue aivan kuin lähtiessäni, vaikka isäntä tuntui olevan riitaisella tuulella. Hän väitti, että se tshekkoslovakialainen oli varastanut häneltä 50 senttiä pöydästä, ja juuri kuistille tullessani näin isännän heittävän kaikki rahansa nurkkaan. Slovakki laski rahansa ja sanoi, että hänellä on juuri niinkuin pitääkin, mutta isäntä hyökkäsi tuoliltaan käyden molemmin käsin tämän joukosta kaikkein pienimmän kurkkuun. Tämä otti minun luonnolleni, kun ei kukaan — vaikka viereisellä tuolilla istui poliisikomisaariokin — puuttunut asiaan, ja niin hyppäsin väliin. Kiersin käsivarteni isännän kaulan ympäri ja pitelin häntä siksi, kunnes slovakki oli päässyt pakoon, ja sitten istuin tyhjälle tuolille.

Isäntä katseli hetken ympärilleen, sitten hän huomasi minut. Sadankolmenkymmenen kilon painollaan hyppäsi hän päälleni niinkuin hypätään uimaan, ja tuoli, takanani ollut kallis jaappanilainen tupakkapöytä ynnä minä sorruimme hänen alleen niinkuin pärekori. Selviydyttyämme siitä jatkoi hän hyökkäyksiään ja ainakin kymmenen kertaa koetti nyrkillään lyödä minua joka kerta kuitenkin kaatuen. Kerkisin siinä välillä kysymään komisaariolta, mitä minun pitäisi tekemän, ja hän käski lyömään, koska se olisi opiksi isännälle, mutta kun hän oli muuten ollut perin ystävällinen minulle, jätin hänen naamansa ennalleen ja pakenin omaan huoneeseeni, jonne heti seurasivat komisaario, sirkustirehtööri ja slovakki. Siellä kuulin, että nämä tällaiset kohtaukset ovat isännälle tavallisia, koska hänellä on "tropiikkikoleera". Tiedustelin, mikä se sellainen tauti on, mutta he vain naureskelivat ja sanoivat, että kyllä sen vielä näette.

Kymmenen minuutin kuluttua tuli isäntä huoneeseeni ja kysyi, olisiko hän tehnyt jotain levottomuutta. Kuultuaan asian, pyysi hän niinkuin sovitukseksi meidät seuraavana päivänä päivälliselle klubille, sillä hänen keittiömestarinsa ei ymmärrä sianpäästä mitään, — hän kun halusi tarjota meille oikeata eurooppalaista ruokaa, sianpäätä.

Seuraavana aamuna oli isäntä juhlapuvussa. Kaulaan saakka napitettu takki, hyvinprässätyt housut yllään ja kiiltävän uusi olkihattu päässään kulki hän huoneesta toiseen kutsumassa päivällisvieraita ulkona odottavaan autoon. Ohimennen huomautti hän minulle, että voisin vetää pitkät housut jalkaani, sillä tavallisesti käytin vain noin korttelin pituisia housuja.

Sianpää ei ollut vielä valmiiksi paistettu, joten isäntä odotusajaksi tilasi hollantilaista olutta, joka oli halvempaa kuin saksalainen, jota hän itse möi hotellissaan ja alkoi pelata noppaa klubin isännän kanssa. Kun hän oli juonut noin kolme pullollista olutta, sattui joku kommellus pelissä, ja silloin näin, mitä "tropiikkikoleera" on. — Ensin kehoitti hän meitä seuraamaan mukanaan pois klubilta, mutta me sanoimme odottavamme sitä sianpääpäivällistä. Hän sanoi, että sen saa syödä itsekukin, missä haluaa, ja pilkkoi löytämänsä biljardisauvan hellapuiksi. Sitten sai hän käsiinsä uuden olkihattunsa ja poistui kuistille. Ovelta hän kuitenkin kääntyi takaisin, otti olkihatun päästään ja löi pari kertaa nyrkkinsä sen läpi, niin että se tuli vallan pohjattomaksi. Senjälkeen repi hän sen niin pieniin siekaleihin, kuin hatun yleensä voi repiä, ja heitteli palaset biljardipöydälle. Pää edellä hän sitten hyppäsi portaitten edessä odottavaan autoon, mutta tuli heti toisesta sivusta ulos ja hetkisen töllisteltyään juuri keskitaivaalta paistavaa aurinkoa, tilasi lentokoneen. Sitä ei kukaan voinut hänelle toimittaa, ja kymmenisen minuuttia portailla murehdittuaan tuli hän takaisin huoneeseen, suudellen klubin isäntää ikäänkuin anteeksiannoksi. Hän olisi luultavasti suudellut meitä kaikkia, mutta kun sirkuksen "simpanssi" löi häntä huulille heti ensi yrityksellä, ei hän lähestynyt meitä toisiakaan. Samalla saapui myös tilattu ja luvattu sianpää, — ne olivat muuten siansorkkia — ja niin loppui kaikkinainen riita aterian aikana monisanaiseen yhteisymmärrykseen, eikä isäntä sinä päivänä enää saanut uutta kohtausta.

Klubilla oltaessa oli sirkustirehtööri kutsunut koko seurueen illaksi sirkukseen. Austraaliasta oli juuri saapunut hänelle uutta väkeä, ja niitä sieti katsella.

Illalla sitten istuimmekin koko seurue meille varatuilla "aitiopaikoilla". Nämä aitiopaikat olivat yksinomaan "ylhäisöä" varten, sinne ei rahvaalle myyty lippuja ollenkaan. Koko penkkiyleisö oli pääasiallisesti kiinalaista, muunvärillisiä näki vain harvassa. Kiinalaisen yleisön kustannuksella nämä sirkukset muuten kuuluvat elävänkin, alkuasukkailta kertyy vain mitättömän vähän tuloja.

Esitykset olivat yleensä samanlaisia kuin ne sirkuksissa ovat. Eihän tietysti tästä sirkuksesta voi puhuakaan samana päivänä kuin esimerkiksi Berliinin sirkus Busch'ista, mutta nythän olimmekin Javalla, eikä keneltäkään saa vaatia mahdottomia. Erikoisesti täytyy minun mainita, että klovnit olivat huonoja, sillä vaikka ohjelma olisikin köyhä, tuovat hyvät klovnit siihen aivankuin uusia numeroita ja saavat ihmiset hyvälle tuulelle. Vaikka tuntuipa tämä yleisö ulvovan näittenkin esityksille. — Niinkuin sanoin, ei saa vaatia liikoja.

Erikoisena vetonumerona näytti olevan ohjelmassa mainittu automobiilin ja polkupyörien arvonta. Areenalle tuotiin Oakland-auto ja kolme polkupyörää. Täyden huoneen lippumääräisestä arpakorista vedettiin sitten kullekin arvottavalle esineelle yksi lippu, huudettiin sen numero, ja kenen piletissä oli vastaava numero, oli voittaja. Polkupyörät tai ainakin osa niistä tavallisesti meni, mutta auto ei koskaan. Aina oli niin, että sennumeroinen piletti ei ollut mennyt kaupaksi, se oli vielä lippukassassa, tai jos se oli myyty, ei omistajaa kuitenkaan löytynyt.

Istuessamme aitiossa alkoi tshekkoslovakki jutella minulle kahden kesken. Hän kertoi kauheita juttuja hotellimme isännästä ja hänen menneisyydestään, moitti isäntää maailman kehnoimmaksi ihmiseksi kehoittaen karttamaan hänen seuraansakin, sitten kiitti hän minua eilen illalla pokeripöydässä sattuneessa välikohtauksessa osoittamastani noopelista käytöksestä ja pyysi minua huomenna kello 12 päivälliselle huoneeseensa, jonne hän aina tilaa ateriansa. Kiitin tästä erinomaisesta ystävällisyydestä ja lupasin saapua, eihän matkaa ollut kuin toiselta verannalta toiselle.

Seuraavana päivänä kello 12 koputin sitten hänen ovelleen, mutta kun ei kukaan vastannut, avasin oven ja astuin sisään. Slovakki makasi moskiittoverkon alla sikeässä unessa, ja pöydällä oli ruuantähteitä.

Herätin hänet ja kysyin, missä se päivällinen on. Hän karisteli unet silmistään, selitti sitten olleensa niin nälkäinen jo kello 11 aikaan, että oli tilannut päivällisensä silloin ja syönyt sen. Minä kiitin kutsusta vielä kerran ja menin sitte kiinalaisen luo syömään. Sillä kiinalainen ei nuku Javalla, vaan valvoo ja odottaa etsikkoaikaansa.

Palasin kiinalaiselta päivälliseltäni noin tunnin kuluttua ja päätin ottaa kylvyn, kun helle oli ylen rasittava. Isäntä istui sisäpihan verannalla aterioimassa ja pyysi minua seurakseen. Sanoin jo syöneeni kiinalaisen luona, joskaan en täydellisesti, joten istuin pöytäänsä toiselle aterialle. Isännällä oli nähtävästi jo kolmas olutpullo menossa, sillä naamansa punotti kovasti.

Hän sanoi, ettei voinut ymmärtää, minne aivan uusi olkihattunsa on joutunut; hän on etsinyt sitä joka paikasta, mutta ei löydä mistään. Kysyin, eikö hän muista eilistä siansorkkapäivällistä klubilla. Kyllä hän sen muisti, mutta mitäs sillä on tekemistä hänen olkihattunsa kanssa. Kerroin hänelle, mitä yhteyttä näillä kahdella käsitteellä saattoi olla, jonka jälkeen hän kuin helpoituksesta huoahti:

"No se nyt ainakin on hyvä, ettei se ole hukassa." Hän alkoi sitten kertoilla yhtä ja toista hotellinsa asukkaista luetellen heidän ansioitaan, ja mikäli puheissaan oli yhtään perää, olivat nämä järjestään kaikki Euroopasta lähtiessään polttaneet sillat takanaan, joten sinne ei ollut enää yrittämistä. Lopuksi hän vielä huomautti, että hän ei millään tavoin tahdo sanoa pahaa hotellivieraistaan, mutta viisainta olisi kuitenkin pitää huoneen ovi aina poissaollessa suljettuna. Sen kyllä olin tehnyt käskemättäkin, ja täällä se näytti olleen varsin tarpeen, kuten myöhemmin tulin huomaamaan.

Aterian jälkeen raukaisi häntä kovasti, ja hän sulkeutui huoneeseensa levolle. Minä menin samoin omaani, mutta heti jälessäni tuli sinne toinen niistä sirkusryssistä ja pyysi, että kirjoittaisin saksankielisen anomuksen poliisideparttementtiin, jotta hän saisi pidennettyä oleskeluaikaa, kun hänen laivansa lähtee vasta kahden viikon kuluttua. Hikoiltuani tuokion sain anomuksen laadituksi, eikä siitä puuttunut muuta kuin allekirjoitus. Mutta se oli vaikea tehtävä. Kirjoitettuani hänelle nimensä mallin, sai hän väännetyksi vähän samantapaisia koukeroita anomukseen, joka nyt oli valmis jätettäväksi asianomaiseen paikkaan. Sitten kysyi hän, enkö lainaisi hänelle 2 guilderiä, kun hän saa rahaa poliisidepartementista vasta huomenna. Anomuksessa oli nimittäin pyydetty myös rahallista avustusta. Sanoin rahojeni olevan myös kohtapuoleen vallan renonssissa eikä niistä riitä lainattavaksi, ja lähden jo ylihuomenna pois, jotapaitsi sen huomenna saatavan poliisidepartementin avustuksen laita lienee niin ja näin, kun ei sinne vielä ole jätetty anomustakaan; mutta hänhän voisi lainata joltakin täälläasuvalta, joka joutaa odottamaan.

En kerinnyt vielä lukita ovea hänen jälkeensä, kun huoneeseeni astui koputtamatta hotellissa asuva puolalainen. Hän katseli hetken ympärilleen, kysyi, mitä minä hommaan, ja kävi sitten sänkyyni pitkälleen. — Pieni esittely lienee ensin tarpeen. Hän oli jo keski-ijän sivuttanut mies, kertoi Saksassa ja Puolassa olleensa kapellimestarina — muuten virka, jonka useimmat tapaamani henkilöt omaksuivat entiseksi toimekseen. — Sitten hän ei kertonut sen enempää elämästään muuta kuin että tuli tänne, ja on nyt jonkun orkesterin palveluksessa, mutta ei sanonut, mitä instrumenttia osaa soittaa. Isäntä tiesi sen ja kertoi hänen elättävän itseään nuotteja jäljentämällä, ja olinkin pari kertaa nähnyt hänen istuvan huoneensa kuistilla nuottipinkka ja mustepullo edessään.

Tämä oli nyt jo ainakin neljäs kerta kolmen päivän aikana, kun hän tuli huoneeseeni ja kävi sänkyyni ettoneelle. Viime käynnilläni olin tehnyt asiaa kaupungille ja maininnut siitä hänelle. Hän sanoi odottavansa minua huoneessani, mutta minä sanoin, että hän voi yhtä hyvin odottaa omassa huoneessaan, sillä minä panen oven lukkoon. Nyt tein saman tempun ja sain hänet siten poistumaan.

Tuli viimeinen päivä, jonka vietin näillä saarilla ja valmistausin lähtemään laivalle. Tavarani olivat pakatut ja lukitut, mutta istuuduin vielä kirjoittamaan erästä kirjettä. Puolalainen seisoi vieressä ja katseli — hän lupasi muuten tulla saattamaan laivalaiturille. Silloin tuli tilaamani auto, minä nakkasin täytekynäni pöydälle ja kiiruhdin maksamaan isännälle laskuni puolalaisen jäädessä huoneeseeni. Kun hetken kuluttua palasin, oli puolalainen hävinnyt ja täytekynäni samoin. Sanoin asiasta isännälle, ja etsimme koko hotellin, mutta puolalaista ei löytynyt kaikkein yksityisimmästäkään osastosta, hän oli kuin poispuhallettu maan päältä. — Luuleeko kukaan, että hän tuli laivalle ottamaan jäähyväisiä?

Myös isäntä ja itävaltalainen yliluutnantti olivat useampaan kertaan pyytämättäni tai kehoittamattani luvanneet tulla kanssani vähän ajelemaan ja saattamaan minua laivalaiturille — sinne oli näet 4 kilometrin matka. Mutta kun lähtiessäni kävin huomauttamassa, että autossa on kyllä tilaa, jos haluavat tulla, niin he kohteliaasti pyysivät anteeksi, että heillä on pokeri juuri alussaan, eikä sitä voi millään keskeyttää. Minä annoin mielelläni anteeksi.

Kaiken näkemäni perusteella en voi muuta kuin todeta, etten missään siirtomaissa ole nähnyt niin paljon valkoisen rodun roska-ainesta kun Hollannin Intiassa. He ovat suoraan sanoen kaikki joko enemmän tai vähemmän hulluja. Minun siellä ollessani tuli eräs aivan ratkihulluksi ja oli vietävä sairaalaan. Ja syyt tähän ovat varsin helposti löydettävissä: useimpien mieltä näyttää painavan menneisyys, ilmasto on myrkyllisen kuuma, ja kolmanneksi viljellään viinaksia vallan tuhottomasti.

SEKALAISIA KOKEMUKSIA JAAVALLA.

Miltei kaikki päiväntasaajan seutujen hotellit ovat samalla täysihoitoloita, joissa ei saa asua, ellei myöskin nauti talon trahtamenttia. Sikäläiset ruuat olivat kuitenkin meikäläiselle vatsalle liian väkeviä ja höystettyjä, joten pääasiassa elin krapukannalla katuvierusravintoloitten varassa. Olisihan eurooppalaisissa hotelleissa saanut vaikka minkäkaltaisia ruokalajeja, mutta kun minulla ei ollut frakkia matkassani, enkä muutenkaan luonnoltani sovellu kaikenlaisiin etiketteihin, pysyttelin jonkunlaisessa omavaraistaloudessa, ja siten pääsin parhaiten tutustumaan alkuasukkaiden tapoihin.

Näissä lämpöisissä maissa käypikin tutustuminen kanssaihmisiin paljon mutkattomammin kuin meillä. Ei siellä tarvita mitään esittelyjä, juttu alotetaan ilman muuta murjottelematta, kuten vanhan kaverin kanssa ainakin, eikä edeskäypien avulla kauttarantojen oteta selville, kuka mikin on, vaan kysytään sellaiset asiat suoraan asianomaiselta.

Sitäpaitsi oli mukanani esineitä, joiden näkeminen sai vilkkaat etelämaalaiset vieläkin uteliaammiksi. Olihan minulla sekä valokuvaus- että kirjoituskone, ja varsinkin viimeksimainittu herätti huomiota. Se oli värillisten mielestä parempi kuin mikään ministeriaali- tai diplomaattipassi, eikä ainoastaan värillisten, mutta myös valkoisten. Laivoilla esimerkiksi nautin kirjoituskoneeni perusteella suurempia oikeuksia kuin mihin matkalippuni velvoitti — paitsi italialaisella Umbrialaivalla. Mutta puhunkin nyt vain tropiikeista.

Etelämerien laivojen kapteenithan näkevät valkoisissa matkustajissaan vain äveriäitä turisteja, jotka nauttivat kaikkien tuhlaamaa kunnioitusta joko tittelinsä tai rahojensa perusteella. Kun nyt tällainen musta rumilus, jota passissa mainitaan valkoihoiseksi, saapuu laivaan, kävelee siellä ympäri, katselee laivaa sekä ihmisiä, ja varhain sekä myöhään naputtelee kirjoituskoneellaan kenellekään käsittämättömiä historioita, niin laivan komennuskunta alkaa parin päivän kuluttua aavistaa, että tässä on joku tärkeä henkilö, ja nyt hän varsin varmasti kirjoittaa arvosteluja laivan huushollista ja kustakin laivan upseerista erikseen. Joka otaksuma ei muuten ole ollenkaan väärä. Tämän perusteella minuakin katsottiin joko peläten tai kunnioittaen ja kohdeltiin paremmin kuin saman luokan muita kanssamatkustajia. Tämän johdosta neuvoisin jokaista etelämaille lähtevää matkustajaa ottamaan mukaansa jonkun kirjoituskonerämän ja nakuttelemaan sillä vaikkapa vain yhtä kirjainta. Eivät sikäläiset ihmiset siitä kuitenkaan mitään ymmärrä, mutta moraalinen vaikutus on valtava.

Istuin Bataviassa hotellini varjoisalla kuistilla hetki jälkeen aamiaisen odottelemassa erästä konsulia, joka oli luvannut saapua minua tapaamaan niihin aikoihin. Visiittiä varten olin käynyt kyselemässä whiskyn hintoja eri kaupoista. Eurooppalaisen liikkeessä maksoi se 45 markkaa, kiinalaisen nurkkakaupassa 35. Jokainen arvannee, kummassako tavaratalossa tein ostokseni. — Tämän seikan mainitsin vain selvittääkseni, miksi kiinalainen kauppias menestyy Jaavalla hyvin ja vähitellen tappaa valkoiset kilpailijansa.

Konsuli sattui viivähtämään, ja jouten ollessani aloin kirjoituskoneellani nakutella jonkunlaista promemoriata viime päivien elämyksistä. Silloin tuli luokseni pari malajilaista nuorukaista ja istuivat pöytääni alkaen keskustelun. Ensiksi he kysyivät, kuka ja minkäarvoinen herra minä olen, ja mitä minä kirjoitan.

Olisin hyvinkin voinut selittää olevani esimerkiksi Suomen raittiusministeri, mutta kun kirjoituskoneeni vieressä kuistin pöydällä oli jo aloitettu, vastamainittu kiinalaiselta ostamani Johnny Walker, sanoin oikean ammattini ja kerroin lähteneeni matkoille tutustuakseni muitten maitten ammattitovereihin sikäläisissä valtionviroissa, erikoisesti tiedustellakseni heidän toimeentulomahdollisuuksiaan. Olin nimittäin kokemuksestani saanut sen käsityksen, että Suomen valtionmetsänhoitajien virat ovat suunnilleen samanluontoisia kuin Sweitsin hallituksen jäsenien paikat — siis kunniavirkoja, joiden haltijoille maksetaan vain näennäinen palkka, sellaisena pienenä hätäapulisänä tälle maamme tuottavimman elinkeinon huoltajavirkakunnalle. Kerroin myös, että kotimaani valtion metsiä hoitaessani minun alunperäinen lukuvelkataakkani oli vajaassa kymmenessä vuodessa kasvanut kaksitoistakertaiseksi, koska isänmaallisena kansalaisena minun täytyi valmistaa uusiakin kansalaisia, ja heidän ruokkimiseensa, vaatetukseensa ja kouluutukseensa kului enemmän kuin valtio antoi minulle velkojeni lyhennykseksi. Puhumattakaan omakohtaisesta vaatimattomasta elämästäni.

Kaikella kunnioituksella kertoilin näistä isänmaatani koskevista asioista uusille ystävälleni millään tavoin koettamatta sortaa tai halventaa meikäläistä lainlaatijakuntaa. Olihan edessäni pöydällä vasta-avattu whiskypullo, ja minulta kysyttiin miltei heti ensimmäiseksi, kuinka uskallan pitää sellaista kapinetta pöydälläni ja nauttia sellaisia aineksia, joiden käyttelemisestä kotimaani laki määrää saman rangaistuksen kuin joissakin tapauksissa vaikeammanpuoleisista murhista.

Huomasin joutuneeni asiantuntijain pariin ja tiedustelin, olivatko he kenties jälessäni lähetettyjä hengenhaistajia, mutta toinen esittäytyi heti medisiinariksi ja toinen taas polyteikkariksi. Kun olen kummankin virkakunnan kanssa elänyt koko ikäni sovinnossa, karkoitin epämiellyttävät ajatukset mielestäni ja kysyin, saisinko tarjota heille sodasekoituksen.

Silloin sain kuulla paikkakunnan oloja kuvaavan selostuksen, ja se oli mielestäni siksi merkillinen, että juttelen näiden uusien ystävieni puhelut.

Olisin tarjonnut heille samanlaisen grogilasin kuin itsellänikin oli edessäni pöydällä, mutta he sanoivat, että kaksi sellaista lasia saattaisivat heidät aivan tiedottomiksi. Heidän ruumiinrakenteensa ei siedä alkohoolia missään muodossa, paitsi kenties joskus lasin tai pari viiniä. Kuumuus Jaavalla on siksi turmiollinen, etteivät ainakaan alkuasukkaan sisukset kestä kuin vallan mitättömän määrän alkoholia.

Minä puolestani olin taas saanut sen käsityksen, että heidän vatsanahkansa on ainakin karhunnahkaa, sillä enhän ollut heikäläisiä ruokia kyennyt syömään kuin korkeintaan maistimiksi. Jo pari päivällistä olisi aiheuttanut ruuansulatushoitooni pitkälle paistavan vatsahaavan, ja vuodenkin oleskelu sikäläisissä täysihoitoloissa olisi tehnyt minusta vainajan.

Ystäväni lääketieteentutkija selvitti nyt eron pohjoismaalaisten ja päiväntasaajan asukkaiden elämäntavoissa. He siellä etelässä käyttävät varsin heikkoa ruokaa, koska eivät tarvitse niin paljon kalorioja kuin pohjoismaalaiset. Pohjoismaiden ilmasto vaatii asukkaalleen vahvan ja rasvaisen ruuan — mieluummin poronkuuta ja metson täkkälihoja — ja sen paineeksi tukevan ruokaryypyn. Etelämaalaisen vatsa ei voi käyttää eikä lävitseen kuljettaa tällaisia annoksia, vaan se vaatii sensijaan kaikenlaisia kryyterejä ja mausteita, jotka puolestaan ovat pohjoismaalaiselle suoranaista myrkkyä.

Niinpä eivät malajit heidän kertomustensa mukaan ryyppääkään kuin vallan mitättömiä määriä, jotavastoin hollantilaisessa Intiassa asuvat valkoihoiset tekevät sitä kuulemma liiaksikin. Ihmettelin suuresti asiain tilaa, ja kysyin siltä vähäläntäisemmältä ystävältäni, kuinka hän ollenkaan voi olla polyteikkari, kun ei saa edes ryypätä. Hän sanoi heti Suomeen tultuaan opettelevansa tämän taidon, sillä Singaporessa opiskellessaan oli hän lukenut jostain amerikkalaisesta sanomalehdestä, että sellaisissa maissa kuin Yhdysvallat ja Suomi saa nykyisin täysipitoisia aineita halvemmalla kuin missään muualla, ja ne ovat lisäksi terveellisiä, koskapa lapsetkin niitä nauttivat, heille kun ei kiellottomana aikana myyty edes olutpulloa.

Olut oli hänen mielestään sangen tärkeä tekijä Jaavan historiassa ja kehityksessä, ja vasta viikkoja myöhemmin sain minäkin todeta hänen väitteensä paikkansapitäväisyyden katsellessani seudun valkoisen väestön elämäntapoja. Enimmäkseen näin siellä saksalaisia — sanotaan nyt noin 70 prosenttia — ja mikäli jouduin heidän kanssaan seurustelemaan, havaitsin heidän käyttävän olutta enemmän kuin berliiniläisten sekä aikaisemmin että myöhemmin tätä mainitsemaani ajankohtaa. Olut oli tuotu Saksasta, monen kuukauden vanhaa pullotavaraa, se maistui ainakin minun suussani tympeältä, mutta he nautitsivat sitä aamusta iltaan tosin mielestäni varsin kohtuullisesti, mutta siitä huolimatta ollen alituiseen päissään. Sellainen jalo tavara kuin äsken mainitsemani Johnny Walker tai Black and White ja muut samanlaatuiset olivat heillekin myrkkyä, eikä niitä käytetty kuin poikkeustapauksissa.

Minä puolestani en voinut käyttää heidän tarjoamaansa olutta kuin korkeintaan pari lasillista aterioitteni höysteeksi. Milloin halusin juhlia — ja se tapahtui perin harvoin — juhlin puhtaalla skotlantilaisella tavaralla.

* * * * *

Olisin keskustellut näitten uusien ystävieni kanssa enemmältikin, mutta kuistille saapui odottamani konsuli, ja hänelle omistin nyt seurustelutaitoni. Aikaisemmin olin pyytänyt häneltä jonkunlaista matkasuunnitelmaa Jaavaa varten, saadakseni nopeimman yleiskatsauksen saaresta, ja hän ystävällisesti antoikin minulle matkareseptin. Siinä oli mainittu saaren tärkeimmät kaupungit ja niiden hienoimmat hotellit, mutta yksityiskohtaisia tietoja en saanut mistään paikasta.

Keskustelussamme kävi näet selville, että vaikka hän oli koko ikänsä asunut Jaavalla, ei hän tuntenut kotimaataan kuin noin kolmen peninkulman säteellä. Aivan ihmeenä kerrottiin, että hänen poikansa oli matkustanut läpi Jaavan vuosi aikaisemmin. Tästä matkasta oli Batavian hienoimmissa seurapiireissä riittänyt puheenaihetta koko vuodeksi, siitä oli kirjoitettu sanomalehdissä, ja asiasta oli pidetty enemmän ääntä kuin Euroopassa koskaan Nobilen lennosta.

Sivumennen mainitsen kuitenkin, että Jaavan saari on kaikkiaan vähän päälle tuhannen kilometriä pitkä, muistaakseni ei täyttä 1,100 km, joka pituus vastaa suunnilleen matkaa Helsingistä Sodankylään. Onhan se pitkänpuoleinen matka meikäläisissäkin oloissa, mutta ei sitä ainakaan ihmeenä pidetä, eikä sellaisen matkan tekijää juhlita vuosikaupalla.

Joskin ainakin tuntemani jaavalaiset ovat näin matkailuhaluttomia, tapaa näillä saarilla runsaasti henkilöitä, jotka elävät matkustamisella ja riekuilemisella — kuten minäkin. He ovat sirkusihmisiä, ja heidän ammattinsa näyttää täällä päiväntasaajan seuduilla menettelevän erinomaisesti. Missään käymässäni maanääressä en ole nähnyt sirkuselämän niin kukoistavan kuin hollantilaisilla Itä-Intian saarilla. Myös Kiinassa kuulutaan sirkuksia suosittavan ja Amerikan humpuukivaltioita en vielä tunne, mutta jo nämäkin näkemäni löivät minut hämmästyksellä.

Jaavan malajilainen ja kiinalainen väestö on uskollista sirkusyleisöä, ja siksipä siellä kaikenlainen humpuuki menestyykin. Samaa näytöstä käydään katsomassa useana iltana, ja sirkustirehtöörit keräävät mynttejä kokoon, mutta kun sirkuksia on useita samanaikaisesti kaupungissaan, ei väkeä riitä kaikkiin, ja niinpä ne eivät voi pitää kunnollisia "taiteilijoita", ja esitykset ovatkin sitten usein vallan ala-arvoisia.

Olin aina kuvitellut Jaavaa paratiisimaiseksi saareksi — jota se luonnoltaan epäilemättä onkin — mutta olin myös havitellut mielessäni, että sikäläinen väestö kaiken tämän luonnonrikkauden keskellä eläisi kadehdittavan ihanaa elämää sovussa ja rauhassa keskenään, kuten aikanaan esi-isäni Aatami, Eeva-vainaa ja käärme. Paratiisimainen tunnelmani särkyi kuitenkin jo ensinäkemältä, sillä kansallisuuksien sekamelska oli siellä suuri, ja yhteisymmärrys, rauhallisuus sekä hyvä tahto olivat kaukana. Jaava näyttää ainakin viimeaikoina muodostuneen jonkunlaiseksi keinotteluparatiisiksi, jossa jokainen yrittää pettää toistaan, itse kuitenkin useimmiten pettyen yrityksissään, ja senjälkeen jää sinne valkoihoiseksi basilliksi. Saksalaisia ja itävaltalaisia siellä tapasin runsaimmin, ja he toimivat kaikilla mahdollisilla aloilla käyttäen samoin kaikkia mahdollisia keinoja elatuksensa hankkimiseksi.

Joitakin vuosia sitten saapui Jaavalle joukko ruotsalaisia liikemiehiä erään rahayhtymän lähettäminä. Mukanaan oli heillä kahden miljoonan kruunun pääoma, ja tarkoituksenaan oli solmia kauppasuhteita sikäläisten tavaraintuottajain kanssa.

He solmivat kauppasuhteita, elivät hienosti, kuten suuren eurooppalaisen liikkeen edustajilta Jaavalla vaaditaankin, ja heitä kohdeltiin erittäin huomaavaisesti. He eivät kuitenkaan tunteneet jaavalaisia kauppatapoja, kuumuus ja muutamat muut seikat sekoittivat heidän älynsä, ja kahden vuoden kokemuksen jälkeen oli liikepääoma käytetty vallan tyystin, liike teki täydellisen romahduksen, eikä rahoittajille jäänyt edes prosenttiakaan yritykseen kiinnittämilleen miljoonille — muisto ainoasta; menetetyistä rahoista ja jaavalaiset liiketuttavat. Näin kertoi minulle eräs batavialainen tehtailija, ja mieleeni piirtyi synkkä kuva liike-elämän vaikeuksista — ainakin Jaavalla.

KÄÄRMEJAHTIIN SUMATRALLE.

Sumatra on aina viime aikoihin asti ollut lapsipuolen asemassa turistimaana. Sitä on pidetty jonkunlaisena vielä tutkimattomana erämaana, jossa matkailijalla ei ole mitään niistä mukavuuksista tai nähtävyyksistä, mitä esimerkiksi Jaava tarjoo. Ja kuitenkin on Sumatra rehevimpiä koko Itäintian saaristossa, sen luonto on suurenmoinen mahtavine vuorineen, kauniine kraatterijärvineen ja viidakkoineen, ja sellaisia näköaloja kuin Sumatralla, löytää muualta harvoin.

Nyttemmin on mielenkiinto kuitenkin herännyt Sumatraakin kohtaan, sillä saarihallituksen toimesta on kulkuyhteyksiä siellä huomattavasti parannettu sekä tehty suurenmoista reklaamia, jonka saari kyllä ansaitseekin. Rautateitä on siellä maan kokoon katsoen vielä verrattain vähän, mutta autotiet ovat erinomaisia. Milloin kulkevat ne alhaalla laaksoissa riisivainioitten liepeillä, milloin kiertelevät huimaavan korkeita, äkkijyrkkiä vuorenseinämiä, joilla kulku panee heikkohermoisen värisemään. Pitkin saaren länsirannikkoa kulkee näet luonnonnähtävyyksistään rikas, noin 1800 kilometriä pitkä vuorijono, "Sumatran Kordillierit", ulottuen muutamin paikoin aina meren rantaan ja pudoten siihen äkkijyrkästi. Vuorijono on täynnään sekä vanhoja että vielä toimivia kraattereita, kraatterijärviä ja mitä ihmeellisimpiä muodostumia matkailijan katseltavaksi.

On kyllä totta, että saaren itärannikko, jonka jokainen Malakan salmea kulkeva matkustaja ainakin osittain näkee, ei ole erittäin houkutteleva. Niillä paikoin, missä rannan voi laivasta havaita, on se yksitoikkoisen matalaa, kuin suota, ja kauan senjälkeen, kuin ranta on jo häipynyt näkyvistä, kohoavat merestä vielä alkuasukaskalastajien mereen paaluille rakentamat varastomajat, joka näky ei suinkaan houkuttele matkustajalaivaa antautumaan tuolle petolliselle särkkärannikolle. Mutta kyllä länsirannikko kauneudellaan sitten korvaakin itärannikon yksitoikkoisuuden.

Padang on länsirannikon pääpaikkoja, ja sen satamassa, Emmahavenissa nousimme sirkuksenomistaja Burtonin kanssa laivasta. Otimme auton ja jatkoimme saman tien matkaa eteläänpäin Indrapoeraan ehtiäksemme ennen iltaa perille, sillä edessämme oli runsaan neljän tunnin ajomatka. Indrapoeran eteläpuolella, pienen alkuasukaskylän "hotellissa" oli määrä tavata aikaisemmin saapunut eläintarhan hoitaja sekä tieinsinööri, joka oli saanut jalkeille tämän käärmeenpyyntijoukon.

Ihanampaa automatkaa olen tuskin milloinkaan tehnyt, niin ainakin tunsin silloin mielessäni. Tie, jossa ei ollut pienintäkään rosoa, kulki kierrellen, nousten ja laskien näyttäen Sumatran rehevyyden. Se oli kuin vartavasten turistitarkoitusta varten vedetty, jotta matkaaja alituiseen saisi kauneimman kuvan seudusta. Alkumatkalla näki runsaasti viljelyksiä, riisipeltoja ja alkuasukaskyliä, mutta sitten tie sukeltausi viidakkoon, joka oudon silmään näytti aivan koskemattomalta, vaikka sielläkin kuulemma asutusta oli.

Indrapoerasta ajoimme vielä kolmisen penikulmaa, ennenkuin saavutimme tavoittamamme kylän ja hotellin. Se oli kahden kraatterivuoren väliin puristautuneessa rotkomaisessa laaksossa, ja kylän läpi juoksi vuolas virta, kapea ja kivinen. Kertoivat sen yläjuoksulla, soisilla viidakkomailla elelevän krokotiilejäkin.

Hotellissa tapasimme — paitsi nuoren orangutangin ja simpanssin, jotka ensimäisinä tulivat pihalla vastaamme — tieinsinöörin, nuorehkon malajin ja eläintarhanhoitajan, joka niin kasvoiltaan kuin olemukseltaankin muistutti ihmeellisesti orangutangia. Nenä litteä, leukaperät ja hampaat valtavat, hartiat leveät ja kädet suhteettoman pitkät. Simpanssi ja orangutang kuuluivat taloon, vaikka eläintarhanhoitaja oli ne jo ostanut omikseen suureksi harmiksi Burtonille, joka hänkin olisi ne halusta ottanut. Hän koetteli tiedustella kauppahintaa, mutta ei eläintarhanhoitaja enempää kuin isäntäkään sitä ilmaisseet.

Isäntä oli puoliverinen, paljon maailmaa nähnyt mies ja hotellinisännäksi vallan sopuisa. Hotellinpito näytti hänellä olevan sivuasiana, kaupalla sanoi elävänsä. Oma auto oli talossa, ja muutenkin tuntui mies sikäläisiin oloihin nähden olevan varoissaan.

Hotellissa eli bungalossa oli moniaita huoneita kahden puolen keskikäytävää, ja laaja veranta talon kummassakin päässä. Verannoilla pääasiassa asuttiinkin, huoneissa vain nukkuma-aikana. Paitsi meitä oli hotellissa matkustajina vielä kaksi vastasaapunutta kiinalaista, myös jonkunlaisessa keräystarkoituksessa, vaikkei isäntä tiennyt tarkemmin heidän hommistaan.

Ilta pimeni, tuli päivällisaika, ja päivällistä syödessämme kertoi insinööri havaintojaan. Hänellä oli tietyöt paraikaa kahdessa kohden, toinen työmaa noin viiden mailin ja toinen yli 20 mailin päässä. Lähemmällä työmaalla avattiin tietä paraikaa viidakkoon, ja siellä olivat miehet nähneet useita käärmeitä. Hän itse ei voinut olla siellä kuin joskus käymältään, sillä kaukaisemmalla työpaikalla louhittiin kalliota, ja se vaati hänen alituisen läsnäolonsa.

Orangutanginnäköinen eläimienkesyttäjä, joka tunsi hyvin paikalliset olot, kertoi meille viime viikon näkemiään. Hän oli jo viikon verran rakennellut läheisten kraatterivuorien loiville rinteille pythonkäärmeitten pyydyksiä, ja bungalon takapihalla olikin hänellä rottinkikori, jossa vongerteli lähes kuusimetrinen pythonkäärme.

Selvittääkseni lähemmin pythonkäärmeitten elämäntapoja, toistan eläintenkesyttäjä Dannonin kertomuksen niiden tavoista. Hän oli jo aikaisemminkin viettänyt joitakin kuukausia Sumatralla, kertoi käyneensä hengenvaarallisella pyyntimatkalla Keski-Sumatran ihanalla kraatterijärvellä, ja tunsi niinhyvin pienet kuin suuretkin sumatralaiset käärmeet.

Pythonkäärme on myrkytön, eikä sen purema ole vaarallisempi kuin tavallisen sisiliskon, mutta sen tuttavuus saattaa olla varsin kohtalokas aseettomalle ihmisellekin. Romaaneista ja eläintieteistä olemme m.m. lukeneet pythonien tehneen katalia ihmismurhia. Rasvaahan sellainen eläin aina kahdeksan metrin pituiseksi, ja sen lihasvoima — ainakin omasta näkemästäni päättäen — on suurempi kuin minkään tuntemani matelijan. Luurakenne sitävastoin on hutelo.

Vaikka näitä suurempia samoinkuin pienempiäkin käärmeitä tavataan Sumatran yleisten matkailuteiden varsilla verrattain harvoin, saattaa niitä esimerkiksi yllämainitulla seudulla, Indrapoeran ja Bangoelon välisellä vuoristo- ja viidakkomaalla kohdata useinkin. Sitä osoittivat tieinsinöörin meille päivällisen jälkeen näyttämät käärmeennahat, jotka olivat hänen viime kuukauden saalistaan.

Ettei sanottu seutu muutenkaan ollut riistaköyhää, siitä taas olivat todisteina kaksi valtaista norsunhammasta bungalon kuistin nurkassa, juuri edellisen viikon saalista samalta työmaalta.

Keskustellessamme näistä asioista kysyi eläintenkesyttäjä Dannon, mitä minä siellä oikeastaan teen, ja vaadinko jonkunlaisen osan saaliista. Kerroin saapuneeni sirkustirehtöörin suosiollisella luvalla pääasiassa vain katsellakseni matoja ja maisemia, mutta että varsin mielelläni ampua täräyttäisinkin tämänlaisen jättiläiskäärmeen taikka krokotiilin tai vaikkapa vain norsunkin. Dannon sanoi, että niitä käärmeitähän ei ammutakaan, vaan kaikki otetaan elävinä, sillä yhden elävän käärmeen hinnalla saa jo vaikka kymmenen kuolleen nahkaa. Sirkustirehtööri oli antanut Dannonille kaikki valtuudet jahdin suhteen, ja jokainen elävä käärme merkitsi hänelle puhdasta pääomaa. Illan kuluessa, katsellessamme bungalon isännän, sirkustirehtöörin ja tieinsinöörin pokeripeliä, keskustelin Dannonin kanssa lähemmin jahtiasiasta. Aikaisilla aamutunneilla hän selvitti, että voihan kiinniotettaessa joku käärme kuollakin, ja ne minä saisin, jos suostuisin maksamaan apurimiesten palkat aina kyseessäolevalta päivältä.

Dannon oli ollut paikkakunnalla jo toista viikkoa, jolla aikaa hän alkuasukkailla oli rakennuttanut kraatterivuoren rinteelle, bushiin, käärmeenpyydyksiä. Niitä piti meidän nyt joka aamu käydä kokemassa ja keräämässä niihin joutunut mahdollinen saalis. Innostunut pokerinpeluu kesti kuitenkin viidennelle tunnille, ja kun olin tottumaton sikäläisiin tapoihin, tuntui puolikuuden herätys minusta rasittavalta. Sumatralla näet ei työhön ja varsinkaan metsässäliikkumiseen voi käyttää kuin aamun ensimäisiä tunteja, keskipäivä on tappavan helteinen.

Ensimäisille pyyntipaikoille oli matkaa noin kuusi mailia, ja isäntä saattoi meidät autolla aina vasta-avatun tien suuhun, jonka lähistöltä meidän jahtimaamme alkoivat. Käännyimme tieltä loivalle vuorenrinteelle pensaikkoon, jossa paikoin oli aukeitakin ahoja, toisin paikoin taas harvahkoa lehtipuumetsää. Ruoho- ja saniaiskasvullisuus bushissa oli sankka, milteipä miehen korkuinen, ja ainakin minua, ensikertalaista viidakonkävijää hirvitti siellä kulkiessani.

Varusteemmekaan eivät olleet mielestäni tyydyttävät. Olihan Dannonilla toki kivääri niinkuin sirkustirehtöörilläkin, mutta minulla omakohtaisesti ei ollut kuin kauhavalainen puukko. Kahdeksalla alkuasukasapulaisellamme oli kaikkiaan kolme kehnoa tuliluikkua, pääasiallisen aseistuksen muodostivat vain rautapiikkiset kepit. Sitäpaitsi oli mukanamme kaksi rottingista punottua vahvaa koria sekä tiheäsilmäinen, paksupunontainen verkko, jonka käyttöön sain vasta myöhemmin tutustua.

Olin kyllä jahtipäälliköllemme valittanut vajavaista asestustani, mutta bungalon pihalla hän oli työntänyt kouraani metrin pituisen kepin, sanoen sen olevan kylliksi — hän nähtävästi epäili minun suunnittelevan käärmeenmurhia. Sanoin pelkääväni orangutangeja, jotka tiesin varsin vaarallisiksi elukoiksi, mutta hän väitti, ettei sellaisia näillä seuduin olekaan.

Heti ensimäkien päivä tuotti yllätyksen niinhyvin minulle kuin Dannonillekin. Kuljimme kohti ensimäistä käärmeenpyydystä, joka oli noin kilometrin päässä maantiestä, ja Dannon kertoi minulle pythonin pyynnistä ja sen elämäntavoista. Hän selitti, että python eli sowa, kuten sitä siellä kutsutaan, vain aniharvoin laskeutuu maahan. Tavallisesti metsästää se puussa kietoutuen rungon ja oksien ympäri ja pää riipuksissa odottaa saalista. Se on myrkytön eläin, ei pure milloinkaan, vaan tappaa saaliinsa puristamalla, ruhjoo sen aivan pehmeäksi ja nielee sen sitten kokonaisena. Syötyään itsensä täysinäiseksi, etsii python itselleen rauhallisen paikan, jossa sulattelee ruokaansa kuukausikaupalla.

Ihmisellekin saattaa python käydä vaaralliseksi. Viisimetrisen käärmeen kanssa kuuluu täysikasvuinen mies pärjäävän vallan helposti, mutta kahdeksanmetrisen eli suurimman koon saavuttaneen sowan kanssa on toinen leikki. Ehdoin tahdoin ei python käy ihmisen kimppuun, mutta tullessaan pyyntitarkoituksessaan häirityksi, suuttuu se, kietoo notkean, pari metriä pitkän eturuumiinsa häiritsijän ympärille ja tempaisee hänet puuhun. Silloin on ihminen melko avuton, sillä ominaisella vaistollaan vangitsee sowa aina saaliinsa rintakehän ja käsivarret ensimäiseksi, ja ellei teräasetta satu käteen aivan ensi hädässä, kerkiää se rutistella ihmisen tiedottomaksi, ennenkuin tämä on kunnolleen kerinnyt käsittämään, mistä oikeastaan on kysymys. Kahdeksanmetrisen pythonin paksuus on lähes yhdeksän tuumaa, ja niin vahvoja käsivarsia lienee vain harvoilla ihmisillä.

Näitä asioita selvitteli eläintenkesyttäjä minulle kävellessämme harvahkossa tuuhealatvustaisessa metsikössä. Koko ajan tähysteli hän korkealle puihin, ja senjälkeen kun hän oli kertonut käärmeiden oleskelevan yksinomaan puunoksilla, varoin minäkin menemästä liian lähelle näitä vaanimispaikkoja. Apinoita, perhosia, turilaita ja muita pörriäisiä siellä vilisi vallan tiheässä, mutta yhtään paria käärmeen kiehuvia silmiä en siellä äkännyt. Minä aloin kertoa Dannonille, että meikäläiset suomalaiset käärmeet eivät ainakaan tietääkseni nouse koskaan puihin, vaan iskevät ne maasta mustikanvarsien välistä torahampaansa kulkijan paljaisiin sääriin aiheuttaen purrulle henkilölle vaikeanlaatuisen kuumetapauksen, pahimmissa tapauksissa vieläpä kuolemankin. Selvitin vielä, että vanhanajan tiedemiehet ovat tälle käärmeenmyrkylle keksineet vastamyrkynkin, jota kutsutaan alkohooliksi, mutta sen käytön ovat lainlaatijat Suomessa kieltäneet, koska meillä on vielä liian vähän käärmeitä.

Dannon lausui halveksumisensa sellaisia lainlaatijoita kohtaan ja sanoi alkohoolin olevan parhaimpia vastamyrkkyjä kobrankin puremaa vastaan. Jos purtu ihminen heti ensitöikseen juopi itsensä aivan täyteen kuin seinäkello, ei puremasta koidu suurempia vaurioita. Yleisimpänä vastamyrkkynä käytetään kuitenkin kaliumpermanganaattiliuosta, jota meillä kullakin oli pieni pullo matkassamme, sillä alkohooli ei tavallisesti kestä niin kauan kuin sanottu kaliumneste. Useat ihmiset juovat näet alkohoolin jo ennenkuin käärme on purrutkaan, ja ennenaikainen lääkitseminen ei kuulemma auta myöhemmin sattuneeseen puremaan. Kaliumpermanganaattiliuosta sitävastoin käytetään ulkonaisesti puremahaavaan ja sentakia sitä kuluu vähemmin. Dannon olisi kenties kertonut näistä käärmeasioista enemmältikin, mutta äkkiä näimme edessämme puitten välisessä aukeamassa valtaisan pythonin. Olin juuri kuullut esitelmän siitä, ettei python metsästäessään koskaan laskeudu maahan ja aioin huomauttaa tästä poikkeustapauksesta Dannonille, mutta hän laukkasi jo käärmeen jälessä. Minä tein samoin, vaikken osannut käsittää, mitä sille voisin tehdä, sillä käärme oli suurempi kaikkia ennen näkemiäni. Apumiehet olivat meistä vielä lähes viidenkymmenen metrin päässä, kun jo tavotimme otuksen. Dannon yritti lyödä sitä kepillään niskaan, mutta liian varovaisena löi niskanikaman alapuolelle. Hän nimittäin ei suinkaan halunnut tappaa sitä, vaan ainoastaan niskanikamaan napauttamalla saada hetkeksi tainnuksiin. Nyt kuitenkin isku sattui liian alas, käärme suuttui, ja uskomattoman lyhyessä silmänvilauksessa kiersi se pitkän ruumiinsa mutkalle hyökkäysasentoon pää metrin korkeudella maasta.

"Juoskaa", sanoi Dannon, ja minä juoksin, minkä jaloistani pääsin, hän jälestä, ja python sähisten kolmantena. Mutta Dannon ei juossutkaan kuin vähän matkaa. Niinpian kuin python oli oikaissut kiemuransa ja lähtenyt meitä takaa-ajamaan, kääntyi hän ympäri ja meni sitä vastaan, löi uudelleen kepillään, ja nyt isku sattui. Käärmeen pää heilahti maahan ja samalla karkasi hän sulin käsin siihen. Toinen käsi juuri pään takana ja toinen metrin verran taaempaa puristaen painoi hän sitä maahan polvillaan auttaen ja huutaen miehiä avukseen. Ajattelin, että juuri nyt käärme heittää tuon mahdottoman ruumiinsa miehen ympäri, mutta sitä se ei tehnyt, vaan makasi aivan liikkumattomana. Silloin saapuivat jo apumiehetkin ja kävivät kukin toisensa jälkeen käsiksi valtavaan pythoniin, kunnes rottingista punottu, vankkatekoinen kori, joita meillä oli kaksi matkassa, oli tuotu paikalle. Nyt minäkin jo uskalsin mennä apuun, kun käärmettä ruvettiin soluttamaan koriin. Työ oli nopeasti tehtävä, ennenkuin otus kerkisi herätä huumauksesta. Mutta miehet olivat tottuneita ammatissaan, ja pian kiertyi suuri ruho mutka mutkalta tähän tilapäiseen vankilaan, jossa se oli kykenemätön käyttämään voimaansa. Kun katsoin korin rakosesta sinne, oli pää jo taas pystyssä, ja silmät kiiluivat kuin metallinapit.

Nyt sain taasen kuulla uuden esitelmän pythonin tavoista. Dannon kertoi, että olimme olleet varsin vaarallisessa tilanteessa silloin, kun käärme veti itsensä mutkalle. Siitä asennosta se voi salamannopeasti heittää kiemuran ihmisen ympäri, ja tämä otus oli kaikkia näkemiäni suurempi ainakin paksuuteensa nähden.

Kysyin Dannonilta, kuinka hän uskalsi käydä käärmeen niskaan yksinään käsiksi, sillä sehän olisi voinut suurella ruhollaan musertaa hänet muutamassa sekunnissa pehmeäksi makkaraksi. Hän sanoi, että sellainen temppu on yksinkertaisin, minkä käärmeelle voi tehdä. Käärmeen liikuntohermoston keskus on juuri niskanikamissa, ja kun siitä saa hyvän otteen, ei ruumiskaan voi tehdä mitään. Pythonin ajatuskyky on silloin poissa, eikä keskiruumis — voimakeskus — toimi ollenkaan. — Nyt taas pääsin perille eräästä seikasta, jota ankeriasta selkäsiimalla pyytäessäni olin miettinyt. Olin näet havainnut, että jos ankeriasta likisti lujasti sormillaan vissistä kohtaa juuri pään takaa, niin se miltei säännöllisesti kuoli jo ennen rantaan pääsyä. Sillä on siis kuten pythonillakin niskassa jonkinlainen hermokeskus, jolta kovakourainen käsittely ottaa kuten sanotaan — nirrin pois.

Koetimme arvioida otuksen pituutta, sillä korissa sitä oli mahdoton mitata. Toiset sanoivat 24 jalkaa, toiset 22. Maasta, jossa se oli maannut suorana, etsimme kohtaa, missä hännänhuippu olisi ollut. Aivan tarkalleen emme sitä saaneet selville, mutta joka tapauksessa se oli yli 7 metriä, mieluummin lähempänä 8:aa metriä, siis laatunsa suurimpia.

* * * * *

Saavuimme nyt Dannonin järjestämille käärmeenpyydyksille, joita oli rakennettu pitkin lounaisrannikon vuorenrinnettä. Ne olivat vankkatekoisia häkkejä korkeintaan parin neliömetrin laajuisia, ja häkin puolat niin kaukana toisistaan, että nälkäinen käärme mahtui ryömimään puolien välistä sisälle. Käärmeen houkutukseksi oli häkkiin pantu mustakiharainen elävä porsas, joskus myös kukko tai apina. Kun python nyt vainuaa saaliin, ryömii se häkkiin, ruhjoo otuksen kuoliaaksi ja nielee sen kokonaisena. Senjälkeen lähtisi se rauhalliseen paikkaan sulattamaan ruokaansa, mutta turvonnut ruumis ei mahdukaan häkin rakosista, ja niin jää käärme vangiksi häkkiin.

Ensimäisenä päivänä emme pyydyksillä saaneet mitään, mutta korvasihan viidakosta vangitsemamme python päivän vaivat. Sitäpaitsi löysi eräs pyyntiseurueemme alkuasukas puolitoista metriä pitkän kobran ja otti sen paljain käsin elävänä. Se oli väriltään iljettävän vihreä, selässä tummempia ristikkomaisia kuvioita, ja miehet sanoivat sen kuuluvan laatunsa myrkyllisimpiin.

Samanlaisen ja samankokoisen tapasin myöhemmin Sourabajan eläintarhassa eräässä sen sadoista häkeistä monien muiden kobralaatujen joukossa, ja kun sikäläiset eläinhoitotavat ovat suuresti meikäläisistä poikkeavia, jäi erikoisesti tämä eläintarha mieleeni. Jokainen käärmeenhäkki oli noin metrin korkuinen, sen pohjalla troopillisessa ruohikossa makaili käärmeenvonkale, ja häkin yläosaan kiinnitetyllä puolapuulla istui pikkulintu. Se oli pantu sinne käärmeen ruuaksi; näin säästyi eläintarhan vartija pitämästä huolta käärmeen ruoka-ajasta, kun ateria istui oksalla odottamassa. Vasta sitten kun oksallaistuja oli hävinnyt, tuotiin tilalle uusi odottamaan vuoroaan. Mutta nämä näkemäni syöttilinnut eivät laulaneet, ja niitä katsellessani toivoin, että olisin voinut asettaa eläintarhanhoitajan pythonin häkkiin samanlaiselle odotusoksalle.

* * * * *

Vaikka meillä oli sopimus, että minä saan kaikki kuolleet käärmeet, näytti siltä, kuin jäisin vallan ilman, sillä kun sirkuksenomistaja tahtoi koko saaliimme elävänä, käsitteli pyyntijoukko käärmeitä yhtä varovasti kuin kyyhkysiä, ja sillä tavalla ei kuolleita synny. Insinööri oli luvannut lainata minulle haulikkonsa, mutta se oli kaukana toisella työmaalla eikä ollut vielä saapunut. Sen saatuani olisin lähtenyt yksinäni metsälle, ja silloin olisi arvioni mukaan tullut myös kuolleita.

Olimme palanneet siinä yhdentoista aikaan aivan tuloksettomalta aamuretkeltä, olimme aterioineet, ja sitten olivat toiset asettuneet moskiittoverkkojensa alle nukkumaan eivätkä luvanneet sinä päivänä enää lähteä minnekään. Minä istuin bungalon kuistilla apinoitten kanssa ja tuumailin, mitä tekisin. Olisin lähtenyt yksinäni metsälle, mutta enhän voinut vallan aseettomana.

Silloin välähti mieleeni insinöörin dynamiittivarasto. Olinhan minä vanha pommari, laitanpa itselleni sellaiset aseet, jotka kyllä tokenevat sowallekin.

Hain avaimet insinöörin huoneesta ja menin varastoon. Kaivoin laatikosta käsiini kuusi dynamiittipötkyä ja rupesin värkkäämään pommia. Kaksi pommia niistä tein, panin kolme pötkyä kumpaankin ja varmuuden vuoksi 10 senttiä stubiinilankaa. Paperia kiersin vielä ympärille, jotta niistä tuli oikein kauniita paketteja, langan pää vain tuikutti esiin.

Työnsin paketit taskuihini, hyppäsin pyörän selkään ja läksin ajamaan. Päätin mennä sinne, missä aamullakin olimme olleet, missä viidakkoa paraikaa avattiin. Sinne oli lähes kuusi mailia vanhaa hyvää tietä, sitten erkani uusi tie oikealle. Siellä ei ollut vielä koneita käytetty ollenkaan, joten tie oli aivan pehmeää, eikä siellä voinut ajaa.

Peitettyäni bungalon isännältä luvatta lainaamani polkupyörän tienvarsiviidakkoon, läksin vaeltamaan vasta-avattua tieuomaa pitkin parin mailin päässä olevalle purolle, sillä vastanauttimani lunch eli aamiainen sekä moniaan kilometrin ajo kuivasivat kurkkuani.

Tie kulki alkumatkallaan laaksonpohjaa pitkin, ja tietä reunustava viidakko oli niin tiheää, että se muistutti kauniinväristä tapettia tai kulissia. Se oli oikeata djungelia, viidakkoa, josta olemme monissa seikkailukirjoissa lukeneet. Suurempia puita ei siellä ollut ollenkaan; korkeintaan käsivarren paksuinen, suorarunkoinen, bambua muistuttava kasvullisuus rajoitti tietä niin tiheänä, että olisi ollut mahdotonta yrittää siitä läpi ilman asetta. Minäkin olen joskus ollut metsätöissä Suomessa ajamassa linjoja ja sen semmoisia ja heiluttanut kirvestä hiki hatussa, mutta sumatralaisessa metsässä ei linjanajoon tarvita muuta kuin vesuri — ei ainakaan näillä lounaisrannikon viidakkomailla. Siellä en hakemallakaan löytänyt mustaapuuta, blackwoodia, joka Austraaliassa ajaa rautakangen asian, joka on kovempaa kuin poronsarvi, ja jota painavuutensa takia ei voida edes uittaa.

Tällaista, noin kymmenisen metrin korkuista viidakkotietä pitkin kuljin — tosin sangen epäröivin tuntein, sillä tiesinhän, että monta silmää siellä kulkijaa katselee, vaikkei niitä ensikertalainen havaitse.

Oli kuumin aika päivästä, ja silloin nukkuu viidakkokin, ainoastaan sirkat pitivät puissa yksitoikkoista konserttiaan. Hikosin, niin että pommi kädessäni oli aivan märkänä, suuta ja kurkkua kuivi, mutta siitä huolimatta olin sytyttänyt sikaarin, että tulta olisi aina käsillä pommia varten, jos sattuisi yllätyksiä.

Kävelin kuin puolinukuksissa, enkä enää muistanut koko käärmeitä, koetin vain joutua purolle veden ääreen. Silloin näin edessäni tiellä mustan möhkäleen ja pysähdyin kuin sähköiskusta. Pysähtyessäni nousi kasan keskestä huojuva pää puolen metrin korkeuteen ja katseli minua silmät kiiluen. Se oli musta kobra, käsivarren paksuinen ja arvioni mukaan runsaasti kolme metriä pitkä. Siitä olisi tullut kaunis nahka, tarpeita moneen sikaarikoteloon tai naisten käsilaukkuun, joita viimemainitulta olisin voinut lahjoitella harvoille naistuttavilleni.

Arvailin mielessäni, kuinka sen saisin. Kepillä en lähtenyt sitä lyömään, sillä kun astuin pari askelta lähemmäksi, nousi pää heti korttelin verran korkeammalle, ja kuului pihinää, niinkuin olisi höyryä päästänyt venttiilistä. En tiennyt, kuinka myrkyllisiä tämän laadun kobrat ovat, mutta lähemmäs en hirvinnyt mennä, sillä minulla oli vain alapuolelle polvien ulottuvat sukat ja korttelinpituiset housunlahkeet. Ja kun tuollainen elukka iskee, niin se iskee kaukaa ja korkealle.

Olisipa minulla nyt ollut mauserpistoolini tässä, niin ei hätääkään. Harmitti, kun en lähtiessäni ollut herättänyt sirkuksen omistajaa ja lainannut hänen kivääriään. Nyt ei ollut muuta mahdollisuutta kuin heittää pommilla. Tiesin kyllä, minkälaisen jäljen se tekee, mutta kun kobra ei aikonut väistyä tieltä syrjään eikä päästänyt ohitsekaan, en minäkään kääntynyt takaisin, sillä purolle ei ollut enää pitkälti, ja minulla oli kova jano.

Peräydyin kymmenisen metriä kobrasta ja työnsin sikariini sytytyslangan pään, joka sähähtäen syttyi palamaan. Laskin viisi sekuntia ja kuudennella nakkasin. Pommi sattui kobran kylkeen, ja samalla kun se putosi maahan, iski kobra myös siihen. Iski kerran, toisenkin, ja silloin pommi räjähti. Näin vaan leimauksen ja multapilven ja sitten jonkun kiemuran ilmassa.

Menin katsomaan. Selvää jälkeä oli pommi tehnyt, kobra oli mennyt aivan nuuskaksi. En siitä löytänyt kuin pieniä rippeitä, metrin pituinen palanen roikkui korkealla bamburuo'ossa, se oli suurin jälelläoleva kappale koko elukasta, ja sekin oli rääsyinen.

Pääsin purolle saakka, mutta siitä en enää olisi lähtenyt eteenpäin, niin rasittuneeksi tunsin itseni. Nyt uskoin todeksi toisten puheet ja varoitukset, että keskipäivällä ei pidä lähteä viidakkoon, ellei tahdo tehdä loppua itsestään. Päätä poltti, korvat humisivat, ja kaikki esineet värisivät niinkuin autereessa. Pitkän aikaa sain lepäillä puron rannassa, ennenkuin kykenin paluumatkalle ja mielessäni päätin, etten enää toiste lähde keskipäiväjahdille.

* * * * *

Päivät olivat sietämättömän helteisiä ja vaikkei ollut satanut moniin aikoihin, tuntui ilma metsässä aina kostealta. Emme senvuoksi jaksaneet olla liikkeellä kuin vain aamupäivisin, ja ennen puolta päivää palasimme bungalolle. Söimme päivällisen, ja sitten kaikki sulkeutuivat huoneisiinsa moskiittoverkkojen alle, jossa nukkuivat lähelle auringonlaskua. Pimeän tullen ryhtyivät he kortinpeluuseen, sillä korttipeli kuuluu sumatralaisten ja jaavalaisten elämään niinkuin jokapäiväinen leipä. Taikka myös noppapeli, mutta tavallisimmin pelasivat he pokeria noin kahdeksankin tuntia yhtämittaa ja vasta aamupuoleen yötä kolusivat sänkyihinsä.

Minulle oli ilmasto liian kuuma, jotta olisin voinut nukkua päivisin. Huoneessa moskiittoverkon alla oli kuin saunan lauteilla, eikä unta ollut ajattelemistakaan. Silloin joko menin koskeen uimaan tai istuskelin apinoitten kanssa varjoisalla kuistilla. Kuistin kattoon oli kiinnitetty nuora, jossa apinat saivat kiipeillä ja keinua. Orangutang esiintyi tavallisesti siivosti, se nautti keinumisesta, kun taas simpanssin suurin huvi oli kiskoa orangutangia hännästä tai tehdä muuta koiruutta, se oli nimittäin koiras.

Orangutang oli naaras, ja siitä kai johtui, että heti minut nähtyään se toi kyntensä puhdistettavakseni. Ojensi kätensä ja näytti kynsiään ikäänkuin sanoakseen, että katsos nyt taas, kun on tullut törkyä. Kun otin puukon esille, istui se aivan liikahtamatta ja silmää räväyttämättä katseli puhdistustyötä. Simpanssi oli myös asiasta innostunut ja katseli omia kynsiään, mutta ne olivat niin mitättömät, ettei niissä ollut mitään puhdistamista. Sen se nähtävästi itsekin oivalsi, koska — kerran sille siitä huomautettuani — ei enää toiste ojentanut kättään manikureerattavaksi, vaan hommasi muuta.

Istuimme kerran taas portailla, minä orangutangin kynsiä kaivellen ja simpanssi joutilaana toisella puolellani. Sille tuli aika pitkäksi, jonkavuoksi se tyhjensi takkini sivutaskun, jossa oli kirjeitä, kalenteri ja valokuvia. Kun huomasin katsoa sivulleni, olivat tavarani levitetyt portaille ja simpanssi tarkasteli niitä nyt hyvin tärkeän näköisenä yrittäen maistaakin postikortin syrjästä, Keräsin tavarat ja panin ne takaisin taskuuni, mutta tällaisen toimenpiteen simpanssi otti pahakseen. Se poistui seurastamme eikä katsonutkaan enää meihin, mutta tuli vähän ajan kuluttua salaa takaapäin ja repäisi koko taskuni irti kiiveten sitten katonrajaan pakoon. Annoin sille sitten lattialle levinneestä kasasta yhden kuvapostikortin, ja nyt ei sen riemulla ollut rajoja. Naama yhtenä hymynä se katseli ja käänteli korttia, ja jos orangutang yritti lähestyä, siirtyi se heti toiseen paikkaan. Aikansa katseltuaan se sitten söi koko kortin — pani sen varmimpaan talletuspaikkaan.

Tämä simpanssi osasi nauraakin oikein höröttämällä. Tuli luokseni, heittäytyi maahan pitkälleen ja päästi pienen kikatuksen. Se oli merkki, että nyt sitä piti kutitella, rapsutella kainaloitten alta, ja siinä se sitten makasi ja suu levällään nauroi niin makeasti höröttäen kuin ihminenkin nauraa, kun sitä kutittelee. Tiedän tämän siitä, kun olen joskus ihmisiäkin kutitellut.

Käärmettä ja käärmeennahkaakin nämä ystävälliset apinat pelkäsivät kuin kuolemaa. Jos vain toi käärmeennahan verannalle, silloin ne heti pakenivat katolle ja sieltä räystään yli kurkistelivat, milloin uskaltaisivat tulla takaisin. En tiedä, onko totta, kuten metsästäjät väittävät, että pythonin silmillä on niin hypnoottinen vaikutus apinaan, että se pelkästään katselemalla saa apinan tulemaan luokseen saaliikseen. Olkoonpa asia miten tahansa, kamalan kiiluvat silmät tällä käärmeellä vain on, ja ihmisenkin panee se äkikseltään hätkähtämään. Muuten voi olla niinkin, että apinat uteliaisuudesta tulevat liian lähelle tutkimaan pythonia, ja sitten joutuvat sen saaliiksi, sillä kiipeämisessä ja kilpajuoksussa ei python niitä kylläkään saavuta.

Kyllä pythonilla tuntuu olevan melko paljon järkeä, ja se tottelee isäntäänsä verrattain helposti. Tarkastelin kerran Calcutassa erästä kesytettyä pythonia ja kääntelin sitä. Silloin se suuttui, vetäytyi renkaaksi ja nosti päänsä lähes metrin korkealle valmiina kiertymään ympärilleni. Mutta kun käärmeenkesyttäjä löi sitä pari kertaa kämmenellään korville, laski se päänsä heti maahan ja salli itseään pyöriteltävän vaikka mihin suuntaan.

Heti kun toin ensimäisen käärmeennahan hotelliimme, alkoivat apinat karttaa huoneitamme; millään houkutuksella ei niitä saanut kuistin ovesta edes käytävälle, saati sitten huoneeseen, vaikka isäntä sanoi niiden ennen availleen ovia ja kulkeneen huoneesta toiseen kuten kotiväki ainakin.

Monta hauskaa valokuvaa olisin saanut näistä apinoista ja pyyntimatkoistamme, mutta kamerani palje oli liuonnut irti Calcutan kosteudessa, ja se oli nyt Bataviassa korjattavana. — Toisille mahdollisille tropiikkimatkustajille annan tässä sen neuvon, että suurikokoista kameraa ei turistimatkailijan kannata ottaa mukaansa. Pieni koko ja puolen tusinan rullafilmit ovat parhaat, sillä jos kerran filmit purkaa ilmatiiviistä pakkauksesta, ovat ne vajaan viikon aikana valotettavat ja kehitettävät, muuten ne pilaantuvat. Minulla oli kone 9 x 12 sm ja kokotusinan pakkafilmit. Parikin kertaa sattui niin, ettei koko pakkaa tullut viikon kuluessa valotetuksi ja kaikki filmit pilaantuivat.

* * * * *

Kului viikko, tuli lauantai, mutta yhtään minulle kuuluvaa sopimuksenmukaista kuollutta emme vielä olleet metsästä tuoneet. Minua alkoi jo tympäistä koko jahtihomma, mutta lauantaipäivä toi minullekin saaliin.

Eräästä häkistä otimme paraikaa kuusimetristä pythonia, silmukka oli saatu kaulaan, häkin seinä avattu, ja levitimme juuri verkkoa kietoaksemme siihen käärmeen. Silloin tuli se kuin ammuttu häkin avoimesta seinästä keskellemme kiertäen eturuumiinsa erään alkuasukkaan ympärille. Tämä tuli meille vallan odottamatta, sillä vastasyönyt käärme on tavallisesti veltto. En luule, että se kerkisi miestä vielä pahasti puristaa, mutta hän parkaisi kuitenkin, ja silloin äkkäsin minä hetken otolliseksi. Tempasin kauhavalaisen puukkoni ja upotin sen käärmeen ruhoon, jotta selkäranka katkesi. Apumiehillä oli lyhyet teräväpiikkiset kepit, ja jahti-innossaan kukin työnsi piikkinsä käärmeen selkään. Sen ote heltisi miehen ympäriltä, liikkumattomana jäi se maahan, se oli kuollut — ja siis minun.

Mutta Dannon oli kiukkuinen. Hänen muotonsa muistutti ilmielävästi Bataviassa näkemääni suurta orangutangia, joka irvisti minulle sitä puhutellessani.

Dannon sanoi, että niinkauan kuin hänellä on käänne silmukassa, ei kenenkään tarvitse tulla sitä puukolla tahallaan tappamaan, sillä tuollaisen kuusimetrisen otuksen hän nujertaa yksinään. Aikansa rähistyään komensi hän miehet mukaansa jättäen minut yksin käärmeineni häkille.

Hänen vihansa selitykseksi mainittakoon, että ilman aseitakin olisimme helposti voineet vääntää käärmeen irti miehestä ja saada se koriin, sillä pääpuoli oli nuorassa vangittuna. Sitäpaitsi on otettava huomioon, että sirkuksenomistaja, joka kustansi koko retkikunnan — hän ei muuten ollut tällä kertaa matkassa — maksoi eläintarhanhoitajalle päiväpalkan lisäksi määrätyn prosentin jokaisesta vangitusta elukasta, jotavastoin näistä kuolleista ei tullut mitään prosenttia. Kuulin tämän vasta sitten, kun oli enää myöhäistä tarjota niistäkin prosentteja, muuten minullakin olisi ollut enemmän nylkemistä.

Yksin jäätyäni kiskoin nahan irti saaliistani, kiersin sen ympärilleni ja läksin vaeltamaan kylää kohti, sillä metsästysjoukko oli jo ehtinyt pitkälle, enkä lähtenyt sitä enää tavoittamaan.

Vähää ennen puoltapäivää palasi Dannon bungaloon ja oli jo unohtanut vihansa. Minä kuitenkin olin päättänyt tästälähin kulkea metsiä omin päin, sillä tieinsinöörin lupaaman haulikon piti saapua käytettäväkseni seuraavana päivänä, ja omasta mielestäni tunsin jo vähän viidakon tapojakin.

Iltamyöhäisellä katsellessamme käärmeennahkaa, selitti Dannon muun muassa pythonin ruumiinrakennetta. Vaikka sen lihaksissa onkin suunnaton voima, on selkäranka varsin heikko. Hän väitti, että pythonin voi tappaa hännästä äkkiä nykäisemällä. En ollenkaan epäile, etteikö eläintenkesyttäjä Dannonilla olisi sisua mennä nykimään pythonia hännästä, mutta sitä selkärangan katkeamista uskallan epäillä.

* * * * *

Taivas oli illan kuluessa vetäytynyt pilveen, moskiitot ahdistivat sietämättömästi kuistilla, ja toisten ryhtyessä pokerinpeluuseen ehdotti Dannon minulle, että lähtisimme kävelylle joenrantaan katselemaan eräänlaisia loistavia kaloja, joita hän väitti joessa olevan. Matkalla meidät kuitenkin yllätti oikein roimasade, ja niin poikkesimme kadunvierellä olevaan kolmeseinäiseen vajaan, jonka otsikossa luki komeasti "Bar".

Olimme kylässä nähtävästi jo tunnettuja, sillä hetken aikaa istuttuamme tuli luoksemme minun arvioni mukaan aivan alamittainen tyttölapsi ja kysyi, saisiko hän tulla nukkumaan yöksi hotelliimme. Torjuin heti jyrkästi tällaisen ehdotuksen sanoen, että tähän aikaan vuorokaudesta tulisi lasten olla jo kotonaan sängyssä nukkumassa.

Hän sanoi, että kyllä hänen lapsensa ovatkin jo nukkumassa, mutta hän ei yksin hirviäisi mennä kotiinsa, joka oli joen toisella puolen neljän mailin päässä. Väitin puhettaan keksityksi ja arvelin hänen koettavan houkutella meitä jonkunlaiseen laissa rangaistavaan rakkausseikkailuun.

Baarin isäntä sanoi epäilystäni turhaksi, sillä hän tunsi tämän "rouvan" ja tiesi, että hänellä tosiaankin vähäisestä koostaan huolimatta oli jo kaksi lasta.

Emmehän mekään tahtoneet olla ynseitä apuatarvitsevaista kohtaan, ja kun Dannon lupasi aamulla ottaa hänet autolla matkaansa lähtiessään samalle suunnalle, sallimme rouvan seurata mukanamme hotelliin.

Sisäpihan kuistilla istui vielä pokeriseurue. Sinne jäimme mekin istumaan, sillä valuva sade oli vilvoittanut ilman aivan siedettäväksi, emmekä aikoneetkaan nukkua koko yönä. Osoitin huoneeni oven rouvalle ja sanoin, että hän voi mennä nukkumaan minun sänkyyni, jos tuntee itsensä väsyneeksi.

Hetken kuluttua hän hävisikin kuistilta, mutta aivan kohta kuului huoneestani kimeä kirkaisu. Samalla syöksyi rouva huoneesta yli pihan kuistille ja kaatui pöydän viereen läähättäen, että minun huoneessani on sowa. Dannon ja minä ensimmäisinä, sitten koko peliseurue jälkijoukkona laukkasimme huoneeni ovelle, ja siellä saimme selville hirviön. Se oli päivällä tappamamme pythonin nahka, jota rouva oli luullut eläväksi pedoksi.

Huoneeni sijaitsi Dannonin ja tieinsinöörin huoneitten välissä, väliseinät eivät ylettäneet kattoon saakka, ainoastaan puolen kolmatta metrin korkeuteen, ja näitten väliseinien varaan olin ripustanut käärmeennahan kuivumaan. Huoneen leveys ei ollut täyttä kolmea metriä, kun taas pythonin nahka täytti hyvästi kuusi metriä, ja se poimutteli väliseinältä pöydälle, siitä sänkyni moskiittoverkon katolle ja toiselle väliseinälle, joten näytti kuin elävä python olisi siellä ollut longertelemassa. Sitäpaitsi olin tyhmyyksissäni leikannut nahan auki jo tuoreeltaan, joten kirjava selkä paistoi aivan ilmielävältään huoneeseentulijalle.

Saimme tämän asian selvitetyksi ja rouvan rauhoitetuksi, mutta vielä toinenkin yllätys sattui hänelle samana iltana. Hetken päästä kuului huoneestani uusi kirkaisu, ja samanlaisessa pakokauhussa kiiruhti rouva taas kuistille selittäen nyt, että sängyssäni moskiittoverkon alla on toinen peto. Tälläkertaa se oli pantterinnahka, jonka olin kosteuden takia levittänyt sänkypeitolleni. Kun rouva oli kohottanut moskiittoverkkoa, oli pantteri irvistänyt hänelle ilkeästi, ja siitä tämä uusi kauhunpuuska. Nyt ei hän uskaltanut enää mennä minun eikä muidenkaan huoneeseen, vaan istuskeli kuistilla, jossa Dannonin kanssa olimme alkaneet noppapelin. Viidennellä aamutunnilla hän sitten sieltä hävisi jäljettömiin, nähtävästi lähtien jalkaisin neljän mailin päässä olevaan asuntoonsa, vaikka puolentoista tunnin kuluttua olisi päässyt saman matkan autolla.

Josta seikasta päättelenkin, ettei hän pelännyt pimeätä eikä alunperinkään ollut meiltä anonut pelkkää yökortteeria.

* * * * *

Aamulla alkoi taas sataa, eikä jahdista tullut mitään. Illan vietimme tapamme mukaan bungalon verannalla. Isäntä, insinööri ja sirkustirehtööri pelasivat pokeria, Dannon ja minä istuimme katselijoina ja muuten vain seurustellen, hän kun ei osannut pelata ja minä puolestani periaatteesta en pelaa kuin vähän pianoa ja harmonikkaa — varsinkin kun herrat pelasivat korteilla suurista panoksista. Näin istuimme ja kuuntelimme yöllisiä ääniä, sillä troopillisessa yössä niitä on paljon. Heti pimeän tulosta aina aamunkoittoon saakka pitävät sirkat ja kaikenlaiset näkymättömät visertelijät äänekästä konserttiaan. Mutta myös kotieläimet alkavat laulunsa jo yöllä. Niinkuin jokainen muistaa Piplian Historiasta, puhutaan siellä kukosta, joka lauloi Pietarille kolme kertaa. Pikkupoikana tätä lukiessani ajattelin itsekseni, että myöhäänhän ovat miehet olleet valveilla, kun aina kukonlauluun saakka, sillä meillähän kukko vaikenee visusti siksi, kunnes päivä alkaa sarastaa. Mutta näissä lämpöisissä maissa on toisin. Jo Syyriassa huomasin ihmeekseni, että kukot alkoivat kiekumisensa miltei täsmälleen kello 24, ja niin näyttää olevan koko troopillisessa maailmassa.

Niinpä meidänkin hotellimme kukot maan tapaa seuraten olivat äänessä jo puolilta öin, ja se kuului meistäkin kuin asiaan. Kuitenkin oli bungalon pihalta jo kahtena yönä kuulunut kiekauksia, jotka epämusikaalisuutensa takia häiritsivät meitä. Tavalliseen kukonlauluunhan kuuluu neljä jaksoa, tässä meidän hotellissamme oli niitä vain kolme, emmekä päässeet oikein perille, mikä jakso oli poissa. Aluksi pidimme sitä tavallisena väärinlauluna, joka sattuu kenelle tahansa, mutta kun tämä tapahtui jo kolmantena yönä, alkoi se meitä harmittaa.

Nyt siinä toisten korttipeliä katsellessamme kuulosti se meidän pelaamattomien korviin erikoisen pahalta, jonkavuoksi sanoimmekin isännälle, että hänellä on huonoääninen kukko. Hän ei kuitenkaan ottanut puhettamme miksikään, tokaisi vain jotain, että siellä on montakin kukkoa. Vasta kun kahdennenkymmenennen kerran siitä laulusta hänelle huomautimme ja lisäsimme vielä, että me emme ainakaan viitsisi pitää tuonäänistä kukkoa kanatarhassamme, suuttui hän ja sanoi, että "jos se teitä kiusaa, niin menkää ja tappakaa se, syömme sitten huomenna kukonpaistia."

Muuta käskyä ei meille tarvittukaan. Kolusimme bungalon sokkeloiselle pihalle, jota keskitaivaalta pilvien välistä paistava kuunkaari sentään vähän valaisi. Odotimme hetkisen, taas se sama kukko kiekaisi, ja äänen johdattamina löysimme kukon takapihan aidannurkkauksesta, jossa se istui bambukorin päällä silloin tällöin kiekaisten ja koettaen nokkia jotain korissaolijaa, jonka myös havaitsimme kukoksi. Kesy se oli, ei mennyt minnekään, vaikka tulimme aivan viereen. Eläintarhanhoitaja, joka oli tutumpi näissä asioissa, tarttui kiekujaa niskasta, eikä se senjälkeen enää rääkynyt yhtään.

Veimme saaliimme nyt verannalle tarkastettavaksi. Se oli suuri, punaisen ja kullanhohtoinen kukko, mutta pää ja kaula olivat miltei höyhenettömät. Ja laiha se myös oli, oikein romuluinen. Pelaajat eivät joutaneet sitä ollenkaan katsomaan, isäntä vain olkansa yli sanoi, että viekää keittiöön ja pankaa riippumaan, etteivät rotat syö. Sen teimmekin ja sitten menimme nukkumaan, sillä ainakin huonolta kukonlaululta tiesimme saavamme nukkua rauhassa.

Aurinko oli jo noussut, kun heräsin äänekkääseen keskusteluun käytävässä. En saanut selkoa, mitä asia koski, mutta kiukkuinen oli ainakin keskustelijoiden äänensävy. Hetken kuluttua tuli isäntä huoneeseeni ja kertoi ihmeitä. Viime yönä on toiselta hotellissa asuvalta kiinalaiselta hävinnyt ostamansa tappelukukko, oikein shampiooni, ja hän epäilee nyt meitä jollain tavalla syyllisiksi tähän katoamiseen.

En käsittänyt, että yhdestä kukosta voitaisiin pitää niin suurta ääntä ja sanoinkin, että annetaan sille toinen kukko tilalle, mutta isäntä selitti, ettei juttu ole sillä autettu, sillä kiinalainen vaatii juuri tämän omansa, vainajan. Ja hän kertoi minulle jutun juuret.

Kiinassa pidetään näet kukkotappeluja, joissa lyödään vetoja yhtä innokkaasti kuin parhaimmissa englantilaisissa derbykilpailuissa, ja jotka vetävät väkeä enemmän kuin espanjalaiset härkätaistelut. Nyt oli tämä kiinalainen löytänyt ja ostanut oikein ensiluokkaisen tappelijan, jolla hän olisi varmasti ansainnut omaisuuksia, ja se oli juuri se huonolauluinen, yöllä nutistamamme. Sen kauppa-arvo täällä viidakossa oli 25 guilderiä eli noin 400 Suomenmarkkaa, mutta Shangahaissa maksettiin heti ensimmäisessä kilpailussa vetoina kymmenkertaisesti se määrä; ja tämä oli koettu tappelija, jota ei vielä yksikään kultakaula ole voittanut.

Isäntä sanoi jo selvittäneensä asian kiinalaisen kanssa, mutta siitä huolimatta kulki tämä pitkin nurkkia nuuskien ja kurkisti minunkin huoneeseeni ikäänkuin vahingossa. Vielä aamiaispöytäämme tuli hän katsomaan, mitä ruokalajeja söimme, mutta meillä ei ollut kukonpaistia.

Seuraavalla viikolla hän rauhottui, kun onnistui ostamaan pari samanlaista shampioonia, ja kun toisten käärmeenpyytäjien poistuttua jäin hänen kanssaan kahden hotelliin, tuli meistä kohtalaisen hyvät tuttavat.

Sunnuntai-iltapäivällä siirtyi nimittäin Burton joukkoineen jokilaaksoa ylöspäin toisille metsästysmaille, mutta minä jäin paikoilleni, sillä insinööri oli tuonut haulikkonsa, 12-kaliiperisen Winchester-repeterin käytettäväkseni, ja sen turvin päätin käydä metsiä omin päin, koska kuolleisuus Burtonin saaliissa oli perin pieni.

Maanantaipäivä meni aivan hukkaan, mutta palatessani uutta tietä pitkin takaisin kylään huomasin, että puron takaa lähti ikäänkuin poluntapainen etäämpänä olevalle ylänkömaalle, jossa emme vielä olleet käyneet, ja sinne päätin seuraavana päivänä ulottaa retkeni.

Jo auringon noustessa olin uudella tiellä ja kerkisin polun päähän. Se oli aluksi kapea, niin että siinä juuri mahtui kävelemään ja varsin varovasti kuljin katsellen, ja haulikko aina valmiina, jos tarvittaisiin. Pian tie kuitenkin alkoi kohota, metsä muuttui suuremmaksi ja harvemmaksi, ja maapohja oli kovempaa. Siinä kulkiessani tunsin yhtäkkiä, että joku katseli minua. Se oli sellainen vaistomainen tunne, merkillinen varoitus, joka pani pysähtymään paikalle kuin naulittu.

Katselin polkua pitkin eteenpäin, katselin sivuilleni, mutta vaikka kuinka terästin näköäni, en havainnut mitään. En kuitenkaan liikkunut minnekään, sillä minulla oli yhä se tunne, että kaikki ei ollut niinkuin pitäisi. Yhä tirkistelin ympärilleni ja silloin näin. — Suuri sowa, python, edessäni puunoksalla tuskin kymmenen askeleen päässä. Se oli miltei paljaalla oksalla, mutta edessäoleva lehvistö suojasi sen niin hyvin, että vasta, kun lähti katseellaan seuraamaan sitä päästä — jonka ensin huomasin — ylöspäin, keksi silmä kolmeen kertaan oksan ympäri kiertyneen ruumiin, joka oksaa pitkin ylettyi runkoon ja vielä kerran sen ympäri. Metrin verran riippui pääpuolta oksasta kohtisuorasti alaspäin, pää oli vaakasuorassa asennossa noin kolme metriä maasta ja silmät tuijottivat minuun kuin timantit. — Alta kulkiessani olisi siitä ollut niin hyvä heittää kiemura kaulani ympäri ja nykäistä minut puuhun.

"Vai minua odottelet", sanoin sille, kun tähtäsin haulikollani roikkuvaan päähän ja painoin liipasinta. Matka oli lyhyt, ja haulit menivät kasassa kuin kuula. Panoksen voimasta heilahti pää vielä yhden kierroksen oksan ympäri, sitten alkoi ruumis nytkähdellä, lihakset supistuivat ja laajenivat vuoroon, ja näki, kuinka se puristi oksaa. Hetken kuluttua kaikki herpaantui, ja käärme valui kuin piimä oksalta maahan jääden aivan liikkumattomaksi.

Näin heti, että pää oli aivan murskana. Panos oli mennyt leuan alta sisään ja tullut päälaesta ulos, sitten uudelleen niskan takaa sisään — ruumis kun oli muodostanut suoran kulman pään kanssa — ja vatsapuolelta ulos.

"Selvä pyy, sanoi Tyyskä, kun närhin ampui", tuumailin itsekseni ja kiersin rottingista lenkin, jonka pujotin ampumareijästä läpi. En ryhtynyt tätä nylkemään tappopaikalla, kuten lauantaina olin tehnyt, sillä eläintarhanhoitaja oli sanonut — ja niin muistin myös itse lukeneeni — että jos pythoneja on kaksi yhdessä, kuten joskus sattuu, voi toisen saada kiukkuisena niskaansa viidakossa. Jos sitävastoin vetää kuollutta jälessään jonkun matkaa aukealle paikalle ja odottaa siinä, seuraa toinen jälestä, ja siten voi saada molemmat.

Vedin ampumani käärmeen uudelle tielle ja sitä pitkin purolle, jossa päätin kiskoa nahan irti. Mutta olihan otus myös mitattava, pituus on näet näissä käärmeasioissa hyvin tärkeä tekijä. Metrimittaa ei ollut matkassani, mutta osapuilleen sain sen pituudeksi vähän yli viisi metriä ilman päätä, ja parkittaessa se venyi vielä puolen metriä. Komea saalis, ei tosin sellainen kuin se ensimäinen lähes kahdeksanmetrinen, mutta sittenkin kaunis elukka. Mustat kuviot selässä hyvin säännöllisiä ja vatsanalus kermanvärinen.

Pitkän aikaa odottelin puron rannalla toista käärmettä, mutta mitään ei kuulunut. Päiväkin alkoi jo paistaa liian kuumasti, ja niin kiersin nahan taas ympärilleni, etsin isännän polkupyörän teidenristeyksestä ja ajelin kylään.

149

Se olikin viimeinen oikea jahtipäiväni, sillä seuraavana auringonnousuna läksin toiselle työmaalle, joka oli ylhäällä vuorilla, enkä sieltä enää onnistunut saamaan mitään.

KOHTI AUSTRAALIAA.

Laivan nimi oli Nieuw Zeeland, kaksipotkurinen turbiinihöyry, 11,000 rekisteritonnia, tekee 15 knuupua, ottaa 175 matkustajaa, kaikki mukavuudet, aivan uusi.

Tällaiseen alukseen oli pilettini Jaavalta Austraaliaan, ja luvattiin siinä täysiylöspito kahdeksi viikoksi sänkypaikalla 26 hengen hytissä.

Mutta niinkuin jo entuudestaan tiedämme, ei meitä tullut kuin kolme matkustajaa tähän hyttiin. Molemmat matkatoverini olivat Uudesta Seelannista, toinen ollut kahdeksan vuotta Afrikan kultakentillä pomona, toinen kaksi vuotta Singaporessa rakennuttamassa siltoja ja laitureita. He olivat nyt kotimatkalla, minä päinvastoin.

Aterialle tuli kuitenkin vielä neljäs henkilö, muuan rouva, joka matkan varrella kertoi pitäneensä kahvilaa Bataviassa seitsemän vuotta, mutta liike ei kannattanut enää, ja nyt hän on matkalla kotipaikalleen Sydneyhin. Hänelle oli annettu oma kamari laivan kirjurien hytin vieressä, ettei tarvinnut tulla meidän kanssamme samaan hyttiin.

Tilaa oli siis kylliksi, minunkin käytettävänäni kuusi sänkyä. Yhdessä nukuin, toisessa olivat tavarani, kolmas oli garderoobini, neljäs kirjoituspöytäni, viides tarjoilupöytäni ja kuudes reservinä. Olin niitten ympäröimänä niinkuin linnassa.

Myös koko laaja peräkansi oli meidän neljän käytettävänä, ainoastaan mies- ja naisparturit, joitten toimistot olivat juuri siinä vieressä, pitivät meille seuraa. Joka päivä sentään, kun yläkannella tuli liian ahdasta, tulivat ensiluokan matkustajat meidän kannellemme heittämään rengasta. He tietysti unohtivat renkaat sinne, ja sitten me heittelimme niitä, kunnes käsi oli vallan turtana.

Heti alkumatkasta poikkesimme Celebes-saarella Macassarin kaupungissa, jossa koko päivän otimme rottinkilastia. Matkustajat tietysti olivat kaupunkia katselemassa, mutta mikäli huomasin, olivat he enemmän katseltavina kuin katselijoina, sillä missään maankolkassa en ole nähnyt eurooppalaista katsottavan niin uteliain silmäyksin kuin Macassarilla. Missä vain minäkin liikuin, seisahtui katuliikenne miltei tykkänään, ja kaikki katselivat minua. Ja kun pysähdyin vesimyymälän eteen juomaan lasin mehuvettä, kerääntyi suuri väenpaljous ympärilleni katselemaan, kuinka tämä toimitus oikein tapahtuu.

Macassar on tyypillinen alkuasukaskaupunki, enkä siellä laivan matkustajia lukuunottamatta nähnyt yhtään eurooppalaista, vaikka lienee niitä siellä kuitenkin jonkun verran.

Sitten läksimme taas merelle seuraavana satamapaikkanamme Brisbane, ja itsekukin koetti järjestää elämänsä mahdollisimman mukavaksi. Ilma oli äärettömän helteinen, hytissä ei voinut oleskella ollenkaan, sillä hiki alkoi heti pursua joka huokosesta. Meillä oli yhteinen kylpyhuone laivan alipäällystön kanssa, mutta sinne ei ollut yrittämistäkään ennen puoltapäivää, ja muuta pesulaitosta taas ei ollut. Tuumimme asiaa, ja päätimme kirjeellisesti kääntyä laivan purserin puoleen.

Niinpä nakutimme minun koneellani purserille kirjeen, jossa ensin huomautettuamme pesun tärkeydestä, viittasimme siihen, ettei hytissämme ole minkäänlaista pesulaitosta ja valitimme kylpyhuoneen suhteen vallitsevasta epäkohdasta, joitten seikkojen perusteella pyysimme (taisi olla vaadimme), että hyttiimme järjestettäisiin pesukannu, pesuvati ja ämpäri, jotta voisimme pestä edes kasvomme ennen aamiaista.

Seuraavana päivänä purseri sitten lähetti meille — pesupaljun, sellaisen pyykkisoikon. Yhdelle siinä olisi ollut, mutta, ei kolmelle, sillä suolatonta vettä ei saanut muualta kuin kylpyhuoneesta, ja sen kerran kun sieltä pääsi vettä noutamaan, niin samalla sai sitten pestäkin. Niinpä urakoitsija potkaisi sen rikki heti kun se saapui hyttiimme, ja senjälkeen käytin minä sitä tuhkakuppina.

Urakoitsijalla taisi muuten olla vanhaakin kaunaa hollantilaisia vastaan, sillä hän kysyi minulta hetki tämän tapauksen jälkeen, tunnenko minä paljonkin hollantilaisia. Sanoin, etten tunne kuin perin harvoja, joita olen tavannut Intiassa sekä laivoilla. Hän sanoi vain haluavansa tietää, ovatko kaikki hollantilaiset yhtä suuria roistoja kuin ne, joita hän tuntee — ynnä tämän laivan purseri. Tiedustelin vihansa syytä, ja hän mainitsi "yhtenä esimerkkinä", että me olemme saaneet maksaa 6 puntaa liikaa matkastamme. Rouva yksityisessä hytissä matkustaa taksalla ja on maksanut 12 puntaa, minä olen lyhemmästä matkasta maksanut 18 puntaa ja hän vähän pitemmästä matkasta 21 puntaa. Ei ole mitään järjestystä, väitti hän, hinnat otetaan miten sattuu, miestä myöten.

* * * * *

Purserin kanssa en jutellut kuin kerran — laivaan tullessani. Pyysin silloin häneltä erästä suosionosoitusta, jonka hän lupasikin. — Kävin nimittäin Bataviassa matkailutoimistossa, joka on varsin hyvin järjestetty laitos. Kun matkailutoimiston johtaja kuuli minun lähtevän Austraaliaan, pyysi hän, että lähettäisin pienen selostuksen matkahavainnoistani heidän matkailulehteensä, ja erikoisesti tästä laivasta, koska se on vallan uusi, ja ulkomaalaisen antamalle arvostelulle tai lausunnolle pannaan aina enemmän arvoa.

Laivaan tullessani mainitsin tästä purserille ja hän lupasi järjestää tilaisuuden, että voisin nähdä laivan kaikki ihmeellisyydet — paitsi konehuoneita — mutta sitä tilaisuutta ei tullutkaan koko matkalla, enkä toistakaan kertaa asiasta enää huomauttanut. Sillä minun puolestani saa kyllä olla kirjoittamattakin, — taikka lähetän sitten tämän kirjoituksen.

Hyvä radio oli laivalla. Se soitteli ensiluokan suuressa salongissa, mutta soitto kuului yli koko laivan aina peräkannelle saakka. Istuin siellä eräänä iltana yksinäni hytin kuumuutta paossa, kun korviini alkaa kuulua "Karjalaisten marssi" suuren orkesterin soittamana. En ollut uskoa korviani, mutta kun sitä kesti puolen tuntia yhtämittaa, täytyi sen olla totta. Senjälkeen seurasi "Sua lähde kaunis" ja monta muuta suomalaista kappaletta. Sydneyn asema se näin oli suomalaiseen musiikkiin innostunut.

Siitälähtien vietin kaiket illat peräkannella, sillä joka illan ohjelma oli pääasiassa suomalaista. Mainitakseni vain yhdenkin illan suomalaisen osan, oli siinä "30-vuotisen sodan marssi", "Rannanjärvi", "Sotilaspoika", "Vielä nytkin muistan viljapellot", "Kaksi kisälliä", "Oli kaunis kesäilta", "Arvon mekin ansaitsemme", "Illalla ruusun istutin" — ja taisi olla vielä muutakin. Joka kappaletta soitettiin vähintäin neljännestunti, toisia puolen tuntia. Taukoja ei ole ollenkaan, vaan kun yksi kappale loppui, alkoi toinen aivan seuraavassa silmänräpäyksessä. En käsitä, kuinka orkesteri jaksoi puhaltaa yhtämittaa kello seitsemästä kello yhteen, — taikka sitten siellä oli kaksi orkesteria. — Ja laivalla ensiluokan matkustajat tanssivat niin Sotilaspojat kuin Karjalaisten marssit, järjestään kaikki, mitä radion torvi vain huusi.

Sivuutettuamme Thursday Islandin ja Kap Yorkin, Austraalian pohjoisimman niemen, kääntyi kulku kaakkoon seuraten visusti rantaviivaa. Olimme Korallimeressä, koralliriuttojen ja mantereen välisessä väylässä. Erkanimme päiväntasaajan kuumasta ilmapiiristä, ja kolmantena päivänä tätä suuntaa kulkiessamme tuotiin joka vuoteeseen villaiset peitteet. Tarpeen ne olivatkin, sillä yöllä puhalsi kylmä viima etelästä. Ja joka päivä muuttui ilma yhä koleammaksi. Oltiin syyskuussa ja Austraalia valmistautui vasta kesää vastaanottamaan, syyskuun ensimäinen päivähän on austraalialaisten Vappu. Ei tahtonut oikein sopeutua siihen ajatukseen, että nyt tulee taas kesä, sillä kesää oli mielestäni riittänyt jo vallan tarpeeksi, oikein kuumaa kesää, ja olin elänyt vain oman kalenterini mukaan, joka sanoi, että nyt alkaa Suomessa syksy ja talvi.

Austraalian itärannikko — sikäli kuin sitä laivasta näkee — on jylhän kaunista. Kaikkialla, missä kulkuväylä poikkeaa lähemmäs rantaa, kohoavat korkeat, sankan metsän peittämät vuoret heti vesirajasta. Niitä metsiä ei ole vielä tukkimiehen kirves kolhinut, siellä kiipeilee Austraalian pikku karhu vielä rauhallisena, ja vuortentakaisilla alankomailla hyppivät kenguruparvet.

On ihmeellistä, kuinka meri saattaa näyttää tyhjältä. Kyllähän siellä elollista olentoa on määrättömästi, mutta se on myös niin äärettömän suuri. Koko kaksiviikkoisella matkallamme emme nähneet mitään muuta vesieläintä kuin yhden pari metriä pitkän ruskean "merikäärmeen", joka Austraalian rannikolla luikerteli pitkin veden pintaa. Ei näkynyt pelottavia tiikerihaita, ei delfiinejä eikä lentokaloja, yhtä tyhjän sinivihreänä lainehti meri päivästä toiseen.

Mutta sitä enemmän kerkisimme sitten tutustua omaan laivanosaamme, sen miehistöön ja kanssamatkustajiin. Laivan koko palveluskuntaan kuuluva miehistö oli kiinalaista ja malajilaista, joka ei osannut sanaakaan muuta kuin omia kieliään. Ruokapuoli oli niinikään kiinalaisen kokin käsissä, ja kun hän laittoi ruuat etupäässä omaa makuaan silmälläpitäen, palasi toinen puoli tarjotuista ruokalajeista miltei säännöllisesti koskemattomana takaisin keittiöön. Vaikka eipä sillä, että olisimme nälkää nähneet, sillä annokset olivat suuria, ja siinä ilmastossa on ruokahalu niukka.

Urakoitsija, joka oli ihastunut kiinalaisiin, koska hän arveli Kiinassa olevan hyvät ansiomahdollisuudet ensi vuonna, alkoi opetella kiinankieltä. Ei hän kyllä muina aikoina sitä erikoisemmin harrastanut, paitsi ruokaillessamme, mutta silloin sitä tarkemmin. Kaksi "boy'ta" piti olla aina saapuvilla, ja sitten alkoi opetus. Hän näytti lasia ja äänellä, joka kuului aina komentosillalle saakka, tiedusteli sen kiinankielistä nimitystä. Kun boy ei heti käsittänyt, tarkoittiko kysymys itse lasia vaiko lasin sisällystä, toi hän pullon ja täytti puolillaan olevan lasin kukkuroilleen seurauksella, että sai koko sisällyksen silmilleen. Uudelleen näytti urakoitsija sormellaan lasia ja jos mahdollista vielä äänekkäämmin vaati saada tietoonsa sen kiinankielisen nimityksen. Hädissään laukkasi boy varastoon tuoden sieltä toisen pullon, josta aikoi täyttää lasin uudelleen, mutta urakoitsija tarttui hänen käsivarteensa, jota puristeli niin ankarasti, että boylle nousivat kyyneleet silmiin. Lopulta hän toki käsitti kysymyksen tarkoituksen ja sanoi, että se on "poli-pui". Tähän malliin jatkui sitten opetusta, urakoitsija kirjoitti jokaisen sanan taskukirjaansa, ja viikon kestäneen opiskelun jälkeen oli hänellä jo puolensataa sanaa kirjassaan. Hän tuli kuitenkin siihen yllättävään lopputulokseen, että sokeri merkitsee kiinaksi "oo", ja sitten on vielä noin kymmenkunnan sanaa, jotka lausutaan — tai ainakin boyt lausuivat ne — juuri samalla tavalla. Ne kirjoitetaan tosin joko oa, tai au, tai ou, tai hau, mutta hänen korviinsa ne kuuluivat vain "oo". Tästä seikasta hän kimmastui niin, että eräs boy kerran oppitunnilla pelastui varmasta selkäsaunasta vain toisen perämiehen satunnaisen väliintulon kautta.

Vähän heikonpuoleinen kielikorva tällä oppilaalla oli, ja sen huomasivat opettajatkin, koskapa eivät pitäneet niin tarkkaa vaaria siitä, mitä kulloinkin opettivat. Minä kirjoitin hänen kirjastaan muistiin joukon sanoja ja kysyin myöhemmin Caledoniassa eräältä kiinalaiselta, olivatko ne oikeata kieltä. Mutta hän sanoi niiden olevan miltei pelkkiä ruokottomuuksia. Opettajat olivat kostoksi ankaralle oppilaalleen sanelleet hänelle tuhmuuksia.

Kaksi päivää ennen Brisbaneen saapumistamme urakoitsija lopettikin kielitutkimuksensa, sillä hän sai muuta ajattelemisen aihetta. Minulle tuotiin aamiaisen jälkeen radiosähkösanoma, jossa sanottiin, että minun pitäisi Brisbanessa mennä tapaamaan erästä määrättyä henkilöä. Kun en tuntenut sellaista henkilöä, eikä minun laivallaolostani tietäneet muut kuin laivaväki, ihmettelin sähkösanomaa, kunnes havaitsin sen olevan urakoitsijalle.

Luettuaan tiedonannon tuli hän rauhattomaksi ja kertoi sitten elämänsä tarinan: erossa vaimostaan, joka on Uudella Seelannilla, kaksi alaikäistä lasta vieraitten hoidossa Brisbanessa, eikä niistä ole tullut pidetyksi huolta, niinkuin olisi vaatinut, ja nyt täytyy mennä heitä tapaamaan.

"Minä olen niin kiihtynyt", sanoi hän ja tilasi kaksi lasia gin'iä, paloviinaa. Kiihtymys ei sillä kuitenkaan vielä asettunut, joten oli tilattava kaksi lasia lisää ja sitten taas kaksi ynnä vielä kaksi. Lopulta oli hän niin kiihtynyt, että rupesi taas rääkkäämään kiinalaispoikia, kun nämä eivät heti ensi ärjäisyllä ymmärtäneet hänen uus-seelantilaista murrettaan. Sitä oli muuten toistenkin vaikea ymmärtää, sillä hän nielasi puolet joka sanasta, ja ensi päivinä en minäkään käsittänyt hänen puheestaan kuin joka toisen sanan, joka oli "bloody". Se merkitsee suomeksi "verinen", ja englantilaiset käyttävät sitä ainoastaan perin solvaavissa puheenparsissa. Siksipä oli meille aluksi vähällä tulla tappelu, kun kaikki, mitä hän minulle puhui, oli "bloody" sitä ja "bloody" tätä, ja luulin hänen minua sillä tarkoittavan. Vasta jälestäpäin kuulin, että kaikki austraalialaiset viljelevät yhtä ahkerasti tätä sanaa, ja senvuoksi he, niin ainakin kerrottiin — eivät naisseurassa kykene puhumaan juuri mitään, kun eivät joka toiseksi sanakseen voi olla sanomatta "bloody". Se lausuttiin "blädi", ja olen kuullut sille toisenkinlaisen selityksen tai johdannon, mutta ainakin sota-aikana eräs asiantuntija selvitti minulle englantilaisten iskulauseen "bloody Germany" tarkoittavan "veristä Saksaa".

Niinpä urakoitsijakaan päivällisellä kohteliaisuudesta rouvaa kohtaan ei puhunut aluksi mitään. Hetken murjoteltuaan hän kuitenkin kutsui kiinalaisen mestarikokin puheilleen ja alkoi verrattoman sanatulvan. Soppa oli "blady" — niinkuin hän sen lausui — kylmää, liha "blady" raakaa ja kahvi "blady" huonoa. Nimitettyään kokkia vielä erilaisilla "blady" vihtahousun nimillä, heitti hän lautasensa nurkkaan ja poistui hyttiimme, jonne alkoi taas tilata kaksi lasia kerrallaan.

Me toiset jatkoimme ateriamme loppuun, jonka jälkeen rouva pyysi minua kahdenkeskiseen keskusteluun kanssaan. Poistuimme siis peräkannelle kävelylle, ja siellä hän kertoi minulle, että mukanaan on runsaasti rahaa, ja pyysi minua ottamaan ne Sydneyssä maihinnousun ajaksi haltuuni, koska tullissa voisivat kenties ottaa ne häneltä pois. Koska tiesin, ettei sellaista siellä tapahdu, sillä sinne saapuessa juuri tarvitsee olla rahaa, kieltäydyin tästä luottamustoimesta. Sitten hän tiedusteli, kenenkä luokse aion mennä Sydneyssä asumaan, ja kun en voinut sanoa tarkkaan paikkaa, lupautui hän oppaakseni, koska ventovieraan on siellä vaarallista liikuskella yksin. Kiitin tarjouksesta, mutta sanoin meikäläisen konsulin kyllä neuvovan sopivan ja luotettavan paikan, jonka jälkeen hän kehoitti minua perille saavuttuamme seuraamaan mukanaan kaupungille, jossa hän kyllä ottaa selville, missä konsulaatti sijaitsee ja saattaa minut sinne. Kun senjälkeen ilmoitin poikkeavani ensin Brisbaneen ja sieltä vasta myöhemmin saapuvani junalla Sydneyhin, sanoi hän, ettei Brisbaneen kannata mennä, siellä ei ole kuin kaksi katua ja elämä vallan kuollutta.

Keskustelumme keskeytti urakoitsija, joka oli noussut hytistä kannelle ja kuullut rouvan viimeisen lauseen. Hän iski oitis sanoihin kiinni, selitti, että Brisbane on ehdottomasti nähtävä, se on Queenslandin helmi, siellä on kaikki halpaa, hän hommaa minulle perin halvan asunnon ja toimittaa tavarani Pinkenban ulkosatamasta kaupunkiin, — ja sitäpaitsi Sydneyssä ovat kaikki hotellit nykyisin täynnä, kun 200,000 ihmistä on tullut maailman kaikilta ääriltä siellä pidettävään katolisten kongressiin, ja osa niistä nukkuu jo asunnon puutteessa kaduillakin. Paljon muutakin hän puhui kaunista ja valaisevaa, vaikka rouva hänet useaan otteeseen keskeytti, joten syntyi riita. Sanoin unohtaneeni tupakkani hyttiin ja sain tilaisuuden poistua seurasta.

Puolen tunnin kuluttua tuli myös urakoitsija hyttiin, haukkuen rouvan pahanpäiväisesti ja tilasi kaksi lasillista, jotka taas joi oman yläritsinsä ääressä seisaaltaan selkä minuun päin. Nyt iltapäivällä aikaansaivat nämä kaksi lasillista kerrallaan tyypillisen tropiikkihumalan eli "tropiikkikoleeran" noin viidessä minuutissa, mutta se ei kestänyt kuin puolisen tuntia, sitten muuttui mies taas hiljaisemmaksi. Toistakymmentä kertaa laskin hänen sinä päivänä kerinneen olla oikein uhkahumalassa.

Iltapäiväteellä pyysi rouva, että päivällisen jälkeen ottaisin kirjoituskoneen ja tulisin hänen hyttiinsä, kun hänellä oli kirjoitettavana erittäin tärkeä kirje, jonka hän olisi halunnut saada koneelliseen asuun. Sanoin nauhan olevan poikki, eikä sitä voi korjata ennenkuin maissa, ja niin pääsin taas sillä kertaa karkuun. — Eikä se kirje muuten niin tärkeä tainnut ollakaan, koskapa rouva päivällisen jälkeen jouti mennä aliupseerien hyttiin rumpua pelaamaan. Siellä olivat näet laivan neljä kirjuria perustaneet orkesterin, jossa viulu aina soitti puolta ääntä alempaa kuin klarinetti, ja rummunlyöjää puuttui tykkänään. Rouva täytti erinomaisen mielellään puuttuvan sijan, ja siellä he sitten pärisyttivät joka ilta aina yli puoliyön, niin että rouva ei kertaakaan jaksanut nousta aamiaiselle, vaan näki hänet ensi kerran vasta lunchilla silmät pöpperössä.

Tämän viimeisen iltani minä vietin tekemällä inventaariota tavaroistani. Jokaiselle matkustajalle oli päivällä jaettu kaksi listaa, toinen henkilötietoja, toinen tavaroita varten. Jälkimäisessä oli lueteltuna ja luokiteltuna eri tavaralaadut sen mukaan, meneekö niistä tullia vai ei, ja nyt piti jokaisen viedä omat tavaransa vastaaviin sarekkeihin ja hinnoittaa tullinalaiset laadut, jotta heti voitiin laskea maksettavan tullin määrä. Ellei tarkkaan ilmoittanut kaikkia, oli petoksesta määrätty ankarat sakot.

Rahavarat oli myös tilitettävä; jos oli oikein paljon, ei tarvinnut kirjoittaa muuta kuin 100 puntaa, mutta jos jollakulla oli vähemmän kuin 40 puntaa, piti antaa tarkka selko, keneltä aikoo sitten ottaa, kun ne loppuvat.

Tällaisen paperin kanssa hikosin ainakin pari tuntia, kunnes sain selville, että miltei kaikki mukanani olevat tavarat olivat Austraalian lain mukaan tullin alaisia. Niinpä katsoin parhaaksi mainita vain kirjoitus- ja valokuvauskoneet, kiikarin sekä käärmeen- ja sisiliskonnahat, jättäen loput tavarat oman onnensa nojaan.

Olin juuri viemässä paperiani perämiehelle, kun huomasin erään nuoremmista upseereista ajelevan miehiä kannelle. Uteliaisuudesta seurasin mukana katsomaan, mitä toimitusta siellä saattoi olla näin iltapimeässä. Väkeä oli kansi mustanaan, ja kaikki kurkottelivat laidan yli merelle. Menin minäkin kurkistelemaan ja näin sieltä tulevan vastaamme laivan. Ei se ollut minusta mitään kummallista, olihan niitä laivoja tavattu ennenkin, eikä kukaan ollut välittänyt niistä sen enempää. Mutta sitten kuulin, että tulija on Nieuw Holland, tämän meidän Nieuw Zeelandimme sisarlaiva, yhtäaikaa viimevuonna laskettu telakalta, yhtä suuri ja kulkee samaa reittiä kuin tämäkin. Kerran kuussa ne tapaavat toisensa, mutta ei koskaan satamassa, aina ulapalla. Nyt piti sisarelle näyttää, että on sitä meilläkin väkeä, ja siksi oli koko joutilas miehistö komennettu kannelle. Niin näkyi olevan myös vastaantulijalla, ja komealta tuollainen suuri laiva näyttikin pimeässä. Joka lamppu oli palamassa, matkustajien rivit täyttivät yläpartaat, miehistö alakannen, ja komentosillalta vilkkuivat tervehdyssignaalit. Miehistökin halusi tervehtiä toisiaan, ja kun oli ehditty kohdalle, päästivät he ilmoille sellaisen korviavihlovan ulinan, että luuli joutuneensa keskelle villeintä viidakkoa. Niin pitkälle kuin ääni vähänkin kantoi he ulvoivat, mutta sitten häipyivät valotkin näkyvistä, ja kukin painui makuutiloilleen, sillä seuraava aamupäivä saattaisi meidät Brisbaneen, ensimäiseen austraalialaiseen satamaan.

BRISBANEN TULLISSA JA SEN TAKANA.

Brisbanen satama on meren puolelta hyvin suojattu, vaikka se onkin matalahko. En minä hänen syvyyttään kylläkään ole mitannut, päättelen vain siitä, kun jo kaukana merellä otimme luotsin ja sitten ajoimme ainoastaan kuuden solmun nopeudella perille saakka.

Muun katselemisen ohella vetivät meressä liikkuvat lukuisat limamaiset medusat huomion puoleensa. Ne olivat sateenvarjon muotoisia sillä eroituksella, että varjon alla heilui useita lonkeroita, joiden luku ei ollut kaikilla sama, kuten aikaisemmin olin luullut. Näin sellaisia, joilla oli vain viisi lonkeroa, kun taas jollain saattoi nähdä niitä kymmenkunnan, vallitsevan luvun vaihdellessa kuudesta kahdeksaan. Varjon eli pään suuruus — pääksi sitä ainakin kutsun, koska hengityselimet eli jonkunlaiset kidukset olivat siinä — vaihteli sekin teevadin kokoisesta suureen lautaseen, ja lonkerot suurimmilla olivat parin korttelin mittaiset. Ulompana näki niitä vain joitakuita harvoja, mutta lähempänä satamaa luku kasvoi — saa sanoa miljoonaan. Niitä aivan kihisi väylässä, ja laivan tullessa kohdalle ne käänsivät varjonsa alaspäin ja painuivat hitaasti syvyyksiin. — Siihen veteen en minä ainakaan olisi mennyt uimaan, niin kauniita kuin medusat iljettäväisyydessään olivatkin.

Näin suuret laivat eivät mene kaupungin satamaan saakka, sillä Brisbane sijaitsee jonkun matkaa merenrannasta kapeahkon joen rannalla. Syväkulkuisia aluksia varten on 12 km. päähän kaupungista rakennettu ulkosatama, Pinkenba nimeltään. Siitä pääsee junalla kaupunkiin, mutta purseri viivytti meidän passiemme leimausta niin kauan, että juna kerkisi lähteä, ja saimme ottaa autokyydin, joka sivumennen sanoen on Austraaliassa kallista.

Satamassa laiturin vieressä on tullikamari, ja siellä odottelimme vuoroamme. Samassa laivassa oli kotimaahansa palannut eräs jalkapallojoukkue matkaltaan Sundasaarille, ja heillä oli luonnollisesti yhtä ja toista pientä rihkamaa tuliaisiksi. Kun katselin, miten ankarasti pienimmistäkin korutavaroista verotettiin — muutamista aina 60 prosenttia ostohinnasta, alkoi minua arveluttaa rautakirstuni kohtalo, sillä sen sisällyksestä en ollut ilmoituksessani maininnut mitään.

Tuli sitten minunkin vuoroni, ja tullipäällikkö tarkasteli tavaraluetteloani. Ilmoitin kaiken omaisuuteni olevan transitoa, läpikulkutavaraa, josta ei jää mitään Austraaliaan, mutta sellaista puhetta ei otettu kuuleviin korviinkaan. Päätinkin senvuoksi jättää tavarani tulliin säilytettäväksi siihen saakka, kunnes taas lähden toisiin maanosiin, mutta halusin kuitenkin nähdä, paljonko minua niistä verotettaisiin. Jos pääsen halvalla, maksan tullin, jos nylkevät paljon, jätän ne sinne. Kohtalo kuitenkin järjesti asiat niin, että sain maksaa - ja melko runsaasti. Kirjoituskone ja valokuvauskone katsottiin ammattiini kuuluviksi, mutta kiikarista olisi sääntöjen mukaan mennyt 200 markkaa tullia. Minä väitin jyrkästi vastaan ja sanoin, ettenhän minä voi kirjoittaa, ellei minulla ole lasisilmiä, mutta tullipäällikkö näytti määräyksen, jossa nimenomaan sanottiin, että kiikarista on otettava tulli. Väiteltyämme vielä pitkän aikaa asiasta, sanoi tullipäällikkö, että pyyhitään se sitten tykkänään pois, ja kirjoittakaa nimenne alle. Se tehtiin, ja minä kirjoitin, ettei minulla olekaan kiikaria, vaikka ensin luulin.

Sitten tuli nahkojen vuoro. Tullipäällikkö väitti arvioimaani hintaa kymmenesosaksi Austraaliassa vallitsevista hinnoista ja kysyi, mikä niitten ostohinta on, mutta minä sanoin, ettei niillä ole ostohintaa ollenkaan, koska olen ne itse tappanut. Ei hän arviotani sitten muuttanut, mutta puolitoista puntaa määrättiin niistä tullia.

Tullimies sai nyt määräyksen tarkastaa tavarani, pitäisikö ilmoitukseni kutinsa. Avasin merimiessäkkini ja aloin lappaa tavaroina lattialle, kunnes siellä oli jäljellä vain likaisia vaatteita. Tullarinapulainen katsoi säkkiin ja uskoi puheeni, jonka jälkeen säkki heitettiin lattialle ja ruvettiin tullimiehen kanssa levittelemään nahkakääröjä. Ensimäinen nahka vedettiin suoraksi, ja se ulottui yli koko tullikamarin. Tullipäällikkö, kaikki tullimiehet, matkustajat ja autokuskit tulivat sitä ihmettelemään, minulle tehtiin useita ostotarjouksia, jotka heti kylmästi hylkäsin ja sanoin, että ne ovat museotavaraa Suomeen.

Silloin tapahtui jotain odottamatonta. Suuri, ruskea rotta tuli nurkasta tavaroitten sekaan, säikähti jotakin ja pujahti minun merimiessäkkiini. Kaksi matkustajaa huomasi sen, ja he nostivat hälinän. Koko yleisön huomio kiintyi nyt tähän asiaan, ja joku yritti mennä tyhjentämään säkkiä, mutta minä ärähdin, että se on minun säkkini ja sisällys myös minun. Menin senjälkeen itse ja katsoin toista metriä pitkän säkkini suusta sisään, — ja siellähän rotta oli ja kurkisteli minua vihaisesti. Jotta olisin saanut sen pois, olisi säkki ollut tyhjennettävä, mutta silloin olisi pohjimmaiseksi asetettu paketti tullut myös tullimiesten näkyville, ja sitä taas en mitenkään voinut sallia. Helistelin siis säkkiä kunnes rotta painui vaatteiden alle, ja sanoin, että ei täällä näy mitään. Tullimieskin kurkisti sinne eikä nähnyt mitään, jonka jälkeen alettiin uudelleen tarkastella käärmeennahkoja.

Minä aloin nyt kiiruusti ahtaa tavaroita takaisin säkkiin päästäkseni mahdollisimman pian pois. Joka kerta kun työnsin jonkun tavaran sinne ja vähän painoin, vinkaisi rotta. Useampaan kertaan tulivat ne näkijät sanomaan minulle, että siellä se varmasti on, mutta minä sanoin heille sekä suomeksi että englanniksi, että menkää h—iin. Lopulta saatiin sinne nahatkin — säkkiin nimittäin — jonka jälkeen löin lukon suulle, ja tullari vahvisti toimituksen latumerkillä.

Rautakirstuni kohtalo oli vielä ratkaisematta, mutta sekin asia järjestyi aikanaan. Silläaikaa, kun olin tullipäällikön huoneessa tullarin kanssa, joka selitti, että kaikki on kuin ollakin pitää, menivät ne kaksi matkustajaa kopeloimaan yksin heitettyä säkkiäni. Keksivät lopulta, missä paikkaa rotta oli, sillä kun siihen lujasti painoi, niin rotta vinkaisi. Taas he hätyyttivät koko yleisön samoinkuin tullimiehetkin paikalle, ja sillä aikaa, kun kaikki olivat kyykkysillään säkin ympärillä rottaa vinguttamassa, otin minä rautakirstuni ja kannoin sen ulkopuolella olevaan tavara-autoon ja peitin sen öljyvaatteella. Ihmiset vaativat kiihkeästi avaamaan uudelleen säkin, mutta minä maksoin nopeasti tullini, kannoin säkin autoon ja sitten täyttä vauhtia matkatovereitteni urakoitsijan ja kullankaivajan kanssa kaupungille urakoitsijan ehdottamaan halpaan hotelliin saadaksemme rotan pois ennenkuin se ehtii ruveta mitään nakertelemaan. Urakoitsija oli tullikamarissa aluksi ollut innokkaimpia säkinpurkajoita, kunnes sain hänelle vihjaistuksi, ettei säkkiä sovi siellä tyhjentää. Matka Pinkenban ulkosatamasta Brisbaneen on ensimäistä mailia lukuunottamatta tiheästi asuttua. Se onkin Brisbanen etukaupunkia katuineen ja hauskoine puutarhataloineen. Kuorma-autollamme — matkatovereillani oli näet paljon tavaroita — viilettelimme vinhasti pitkin hyviä viertoteitä, sillä kiirettä täytyi pitää. Välillä poikkesimme kyllä eräässä baarissa juomassa lasin olutta, kun oli kovin kuuma, mutta sitten ajoimme taas sitä nopeammin, ja minä vinguttelin rottaa kuorman päällä.

Pääsimme hotelliin, saimme huoneet ja ensi töiksemme pyysimme saada lainata kissaa. Talonväki luuli meitä ensin vähän höperöiksi, mutta kun selitimme, että meillä olisi tuoretta kissanruokaa, joka nyt juuri olisi syötävä, sanoivat he, ettei kissaa ole, mutta sitävastoin hyvä foxterrieri. Se tulikin parahiksi paikalle ja hännäntypykkäänsä vilkkaasti heilutellen seurasi meitä mielellään huoneeseeni, jossa heti ryhdyin avaamaan säkkiäni. En ehtinyt tyhjentää vielä puoliakaan, kun rotta jo hyppäsi silmilleni ja suoraan sänkyyn, josta livahti piirongin taakse. Nyt huomasi foxikin, mistä oli kysymys, ja vinkuen yritti se päästä rottaan käsiksi, mutta ei mahtunut. Siirsimme piirongin keskemmälle huonetta, ja nyt alkoi kiivas takaa-ajo, johon myös urakoitsija otti innokkaasti osaa. Vielä oli pesupöydän ja vaatekaapin takana pakopaikkoja rotalle, mutta kun nekin esineet oli saatu entisiltä asemiltaan keskilattialle, ei auttanut muu kuin kilpajuoksu. Joka kerta kun rotta juoksi urakoitsijan ohi, yritti hän potkaista sitä, mutta potku osui aina foxiin, joka parahiksi kerkisi paikalle. Foxi vinkui ja urakoitsija kiroili Uuden Seelannin murteella. Kullankaivaja ynnä minä emme voineet ottaa ajoon osaa muuta kuin katselijoina, sillä huone oli pieni, eikä liikkuma-alaa riittänyt enää meille, — pääasiassa saimme varoa vain urakoitsijan potkuja. Foxi oli kyllä tottunut rottajahtiin, kuten jälestäpäin kuulimme, mutta sillekin olivat käänteet liian jyrkät, varsinkin kun rotta aina välillä pääsi oikaisemaan piirongin ja kaapin alustalle. Lopulta se kuitenkin erehtyi huoneen pitkälle seinälle, ja siinä foxi yhdellä harppauksella sen tavotti puraisten sen ilman pitempiä seremonioita kuoliaaksi.

Jymy oli kuitenkin kuulunut alakertaan, ja juuri näytöksen huippukohdassa kolkutettiin tiukasti ovelleni ja kysyttiin, miksi siellä tapellaan. Kysyjä oli talon isäntä, joka ei tiennyt hommistamme mitään. Hän oli vain kuullut alakerran baariin kovaa töminää ja ylös tultuaan sen lisäksi julmaa kiroilemista. Oli koettanut tulla huoneeseen, mutta oven olimme varmuuden vuoksi kiertäneet lukkoon. Nyt, nähdessään suuren kuolleen rotan, jota foxi vielä nutuutteli, ymmärsi hän asian ja kutsui meidät baariinsa ottamaan lasillisen, kun olimme hänen talostaan taas hävittäneet yhden noita "bloody" rosvoja, joita vilisee joka "bloody" paikassa, ja jotka "bloody" syövät kaikki ruuat. Seurasimme kiitollisuudella kutsua, mutta enemmälti emme sitten puhuneet tämän rottahistorian alkuvaiheista.

* * * * *

Ruvetessani tarkastelemaan Brisbanea lähemmin ja omakohtaisesti, havaitsin, että matkatoverini laivassa olivat syöttäneet minulle pajunköyttä tämän Queenslandin pääkaupungin suhteen. Arvoisa rouvaystävänihän oli sanonut, että siellä on vain kaksi katua ja elämä perin kuollutta, mutta minä löysin sieltä monta katua, elämä oli paikoin niin vilkasta, että oli hengenvaarallista kulkea kadun yli, ja ihmiskuntaakin sanottiin siellä karttuvan lähes neljännesmiljoonan. Urakoitsija oli taas luvannut viedä minut sellaiseen hotelliin, jossa huone ja aamiainen maksaa 4 shillingiä vuorokaudelta, mutta kun seuraavana päivänä maksoin laskuni, oli hinta 12 shillingiä. Lausuin tämän johdosta muutamia halveksuvia sanoja urakoitsijalle, mutta hän puolestaan selitti tuoneensa minut tällaiseen paikkaan siitä syystä, että muissa halvemmissa paikoissa voisivat minut, raukan, ryövätä.

Mutta se oli seuraavan päivän murhe, nyt me olimme hotellin isännän vieraina baarissa. Se oli sellainen korkeatiskinen seisomabaari, jonka ääressä kaikki ovat tuttuja keskenään. Isäntä tarjosi lasin mieheen, mutta jäi sitten odottamaan, että mekin puolestamme tilaisimme jotakin, jonka teimmekin. Sitten minä sanoin lähteväni katselemaan hiukan kaupunkia saadakseni siitä jonkunlaisen yleiskatsauksen. Urakoitsija kuitenkin varotti lähtemästä, koska taas voisivat ryövätä minut, mutta kun päätökseni oli vankka, neuvoi hän minua jättämään kaikki rahani kassaan, sillä siellä ne ainakin säilyisivät. Minulla oli siihen aikaan perin heikosti rahaa, mutta jätin kuitenkin lompakkoni kassaan ynnä myös valokuvani, jotta voisivat palatessani tuntea minut, ja niin läksin harhailemaan kaupungille. Urakoitsija olisi mielellään tullut oppaakseni ja henkivartijakseni, mutta kun hänellä oli niitä perheasioita huollettavana, ei hän kerinnyt, vaan jäi lähtiessäni baariin.

Enemmälti en häntä sitten tavannutkaan paitsi iltamyöhäisellä palatessani kaupungilta. Hän oli yhä vielä baarissa, eikä ollut kerinnyt käydä tapaamassa lapsiaan. Kysyin, haluaako hän juoda lasin olutta kanssani, ja hän suostui, mutta tilasi itselleen kuitenkin kaksi lasia jotain verrattomasti kalliimpaa juotavaa, sillä olut oli liian halpaa. Hänen laskunsa teki neljä shillingiä, mutta minulla ei ollut kuin kaksi, jonkatakia huomautin hänelle jättäneeni kaikki rahani kassaan, jottei minua voitaisi ryövätä. Nyt oli kassanhoitaja jo poistunut, ja hän sai maksaa itse nämä hienot juomansa, sillä minun rahani eivät riittäneet kuin kuuden pencen olueen. Hän pahastui syvästi menettelystäni.

Brisbanesta täytyy ennen kaikkea sanoa, että se on siisti kaupunki, ainakin katujensa puolesta. Aivan uudenaikaisesti rakennettu, joskaan kadut eivät aina jätä väliinsä säännöllisiä neliöitä. Naisten runsaus kaduilla ihmetytti aluksi, sillä värillisissä Lounais-Aasian siirtomaissahan ei naisia tapaa kuin aivan sattumoisin. Ja nämä olivat lisäksi vielä valkoihoisia, joten tuntui kuin olisi kulkenut pohjoismaisessa kaupungissa.

Poissa oli myös se halpahintaisen markkinatavaran paljous, joka siirtomaakaupungeista jättää lähtemättömän muistikuvan matkustajaan. Täällä olivat kaupat hienosti sisustettuja ja näyteakkunat erittäin aistikkaasti järjestettyjäpä mikäli tavaroista akkunan ulkopuolelta katsoen saattoi päätellä, olivat ne järjestään ensiluokkaisia. Huomasi heti, että elettiin maanviljelysalueen pääkaupungissa, sillä maataloustarvikkeiden kauppoja näki tiheässä. Eikä niissä myyty mitään lasten leikkikaluja, vaan olivat nämäkin tavarat parasta ameriikkalaista eksporttia. Kirves oli sellainen, että sen ilkesi aikamieskin ottaa käteensä, ja kuokassa senverran terästä, ettei sillä yhtä turvetta tarvinnut moneen kertaan kuopaista.

Austraalian suurissa kaupungeissa ei ole hyvä viipyä pitkään, sillä ne ovat kalliita paikkoja, ja ulkoa tuodut rahat hupenevat hyvin pieneen, kun ne vaihtaa Austraalian punniksi. Kun matkatoverini kullankaivaja seuraavana aamuna lähti veljensä farmille parin tunnin junamatkan päähän Brisbanesta, seurasin hänen mukanaan katsomaan queenslandilaista maanviljelystä.

Farmi ei ollut suuri, vajaa sata hehtaaria, mutta siihen oli saatu mahtumaan niin paljon ja niin monenlaista, ettei voinut muuta käin ihmetellä. Siellä oli karjaa kaikenlaista, ammuvaa ja kaakottavaa, viljaa siellä myös kasvatettiin yli oman tarpeen, mutta pääosan viljelyksistä ottivat hedelmät ja marjat. Omenat, päärynät, luumut, persikat ja kirsikat olivat kukassaan, ananas alkoi tehdä nuppua, papaya kantoi jo raakileita, ja sitten siellä oli vielä sellaisia hedelmälaatuja, joiden niiniäkään en muista. — Hyvin kuului farmi elättävän, ja omistaja sanoi, ettei kaipaa ollenkaan suurempaa pinta-alaa; kunhan tämänkin pitää kunnossa, niin elää hyvin.

Queensland onkin Austraalian valtioista monipuolisin, se kun ulottuu 10:ltä leveysasteelta 20:nelle, ja käsittää siis sekä troopillisen kuumia että lauhkeita seutuja. Pohjoisosassa rannikkoalueella on arvokkaita metsiä, maa on rikas mineraaleista ja Queenslandin kultakaivokset ovat tuottaneet hyvin. Sitäpaitsi kaivetaan sieltä hopeaa, tinaa, lyijyä, kuparia, wolframia, kobolttia sekä safiireja ja opaaleja. Kaikki viljalajit menestyvät siellä, samoin hedelmät, jotapaitsi siellä viljellään sokeriruokoa, kahvia, inkivääriä, tupakkaa, pumpulia, hamppua ja yleensä kaikkea, mitä voi viljeltäväksi ajatella. Viides osa Austraalian lampaista on Queenslandissa, ja lehmiä on siellä enemmän kuin koko Austraaliassa ihmisiä. Lieneekö näin monipuolisesti siunattua maata muualla.

Nousin taas junaan ja läksin länttä kohti saadakseni jonkunlaisen yleiskuvan tästä valtiosta. Queenslandin rautatiet ovat kapearaiteisia, raideleveys siinä metrin vaiheilla, mutta hyvin niillä matkaa tekee. Vaunut tosin ovat pieniä, eikä niihin voi ottaa matkatavaroita kuin mitättömän vähän, mutta pakaasivaunu seuraa mukana, ja sinne saa kukin viedä tavaransa, rautatien kustantamat kantajat pitävät niistä huolen. Toiset matkustajat antoivat rekisteröidä tavaransa pakaasihuoneessa, mutta kohdalleni sattunut kantaja vei tavarani ilman muuta vaunuun. Huomautin hänelle siitä, mutta hän sanoi, ettei sillä niin väliä ole, rekisteröiminen maksaa suotta, kyllä ne perille tulevat ilmankin. Ja perille tulivat myös, eikä kukaan kysynyt minulta pakaasilippua.

Austraalian junissa ei ole kuin kaksi luokkaa, ensimmäinen ja toinen, ja joka luokan istuin on numeroitu, ettei tarvitse peljätä menettävänsä paikkaansa, kun juna pitkän asemavälin juostuaan pysähtyy baarin kohdalle, ja kaikki matkustajat kiiruhtavat rommilasille. Rommi ja olut näyttivät asemilla tekevän hyvin kauppansa, ja asemabaarit olivatkin tilavia halleja pitkine tarjoilupöytineen, ettei kenenkään tarvinnut odotella.

Etelä-Queenslandin maisemat ovat kumpuilevia kuten Karjalassa. Rata kiertelee vaarojen laiteita, pistäytyy tämän tästä tunnelissa ja välillä laskeutuu taas tasaisemmalle maalle. Vaaroilta näkee penikulmittani yli harvan eucalyptusmetsän toisille vaaroille ja laaksojen viljelysmaille. Maaperä on punaista ja näyttää köyhältä, mutta sanovat sen kasvattavan hyvän ruohon. Nyt oli kesä vasta alullaan, ja viimevuotinen ruoho peitti ruskeana mattona maanpinnan, muutamin paikoin vasta alkoi hiukan vihannoida.

Austraalialainen bush ei ole samanlaista läpipääsemätöntä viidakkoa kuin Sunda- ja Etelämeren saarien, se on harvaa ja helposti kuljettavaa. Milloin ovat puut suorarunkoisia, komeavartisia, milloin lyhytkasvuisia, käyräoksaisia, taikka sitten peittää maan vallan pensaikko. Pääpuuna kasvaa eucalyptus, harvana kuin savannimetsä. Kun tullaan yhä etelämmäs, muuttuvat maisemat tasaisemmiksi, ja siellä kasvavat puutkin tiheässä. Mutta se ei ole enää bushia, se on woodia, metsää. Ero on siinä, että bush kelpaa karjanlaitumeksi, wood ei, koskei siellä kasva ruohoa.

Joka paikassa ei punainen maa ole yhtä lihavaa, taikka on kenties ollut aikaisemmin, mutta lampaat ovat sen köyhdyttäneet. Laajoilla aloilla oli ainakin puolet puista kuivunut, ja niitten vaaleat rungot harottivat luurankomaisina kohti taivasta. Se oli lampaiden työtä. Useasti sivuutin laajoja alueita, jotka aikaisemmin olivat kasvaneet bushia, mutta nyt ne olivat aukeita. Kannot törröttivät vielä pystyssä, mutta koko kenttä kasvoi polvenkorkuista kaktusta, muistuttaen kaukaa katsoen ääretöntä kaalimaata. Sekin oli lampaiden työtä.

Metsäseutu näyttää erikoisesti soveltuvan hedelmäpuiden viljelykseen, sillä hedelmäfarmeja oli siellä paljon. Keskelle tiheätä metsää oli tehty raivio, maa siellä muokattu ja hedelmäpuut istutettu linjasuoriin riveihin. Siellä oli tuhansia puita aina farmillaan, ne olivat juuri täydessä kukassaan, ja koko farmi loisti joko valkoisessa, vaaleanpunaisessa tai sinipunaisessa väriloistossaan.

Tuollaisen farmarin elämä on yksinäistä — ei tosin niin yksinäistä kuin Keski-Austraalian lammasfarmarin tai rajaratsastajan — mutta kuitenkin yksinäisempää kuin esimerkiksi kauppalanasukkaan. Muutamin paikoin on useampia farmeja lähekkäin, mutta usein näkee, että on kuin hakemalla etsitty yksinäinen paikka. Harvoin siellä naapurin tapaa ja vielä harvemmin sinne eksyy posti. Kun juna lähestyi tällaista farmia, juoksivat ihmiset saraltaan ratavarteen ja huusivat minkä jaksoivat: "Peiper, peiper", se on paper, sanomalehtiä. Junan akkunoista heille nakeltiin luetut sanomalehdet, ja näin sai yksinäisyydessään elävä farmari päivittäin kaupungin tuoreimmat uutiset.

Queenslandilaisen farmarin menot eivät ole suuret — paitsi jos hän lähtee kaupunkiin huvittelemaan. Mutta nyt tarkoitan sellaisia menoja, jotka ovat välttämättömät farmin kuntoonsaattamiseksi. Meillä pohjoismaissahan rakennukset nielevät suhteettoman paljon, samoin on lämmitys varsin huomattava tekijä menoissa. Queenslandissa on aina lämmin, siellä ei kaipaa hirsiseiniä, vaan rakennukset tehdään laudoista. Kivijalkaa ei näe muualla kuin kaupungeissa. Brisbanen ympäristöllä on penikulmittain tiheätä huvila-asutusta, ja kaikki asumukset on rakennettu puupaaluille, puolen metrin korkeudelle maanpinnasta. Sellaisissa rakennuksissa eivät rotat viihdy, sillä asumuksien lattioissa ei tarvita multapenkkejäkään kylmää vastaan. Kaikki on vain lautaa ja katto peltiä.

Nämä huvilat ja farmirakennukset ovat kaikki niin ulko- kuin sisäpuoleltaankin samanlaisia. Huoneita on kaikissa yhtä monta ja huonejärjestys kaikissa sama. Kun on käynyt yhdessä talossa, niin tietää, minkälaisia ovat toiset talot kahdensadan mailin ulottuvilla.

Mutta mitäpäs niistä turhan monista huoneista ja liikanaisista komeuksista onkaan väliä, pääasia vain, että jokainen viihtyy omassaan, niin kauan kuin siinä asuu, sillä "eihän meillä kuitenkaan ole pysyväistä sijaa täällä maan päällä."