language: Finnish

ELEGIASTA OODIIN

Runoja

Kirj.

AARO HELLAAKOSKI

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Oy, 1921.

SISÄLTÖ:

Prologi.

I

Elegia.
Syys-ilta.
Meren tuska.
Peikko.
Virsi onnesta.
Pääsiäislaulu.
Turhaan.
Kultakausi.
Syysuskoa.
Etsikko.
Talven tuomiolla 1—2.

II

Posetiivilaulu.
Erotiikkaa 1—3.
Uhri.
Päämiehet.
Bakkanaali.
Muisto.
Rajasuutari.
Uni.
Anarkisti.
Väsymys.
Kevään tulo.
Heinäkuu.
Matkalaulu.
Suvipilvet, onnen pilvet.
Poutapäivä.
Koli.
Erojaiset.
Molok.
Kevätruno.
Katsastus.

IV

Nuori Kain.
Vanha Kain.
Yökkö.
Opastusta.
Rakastaja.
Tuhlaajat.
Uimari-Dionysos.
Kohtalolaulu.
Matkamies.
Hiljainen vieras.
Soturi.
Haukka.
Myyrä.
Tuutulaulu.
Varjot.

V

Vainajien kysymys.
Kutojat.
Tervehdys merelle.
Ja laivat ne lähtivät.
Mysterio.
Satu.
Unohtunut.
Oodi.

Epilogi.

PROLOGI

       Se on saapunut, totinen syksy taas,
       jota vartonut oot kuin vapahtajaas:
       syys ankara, äärillä meren ja rantain,
       joka luokse käy, kovan tuomion kantain,
    kun kaikki syksyn tähdet valvoo meren yllä.

       Olen kiertänyt kierron, ja takaisin
       tulin siihen, josta ma lähdinkin,
       kun, poikanen, kerran purtehen astuin
       ja lasketin aavalle, tuntoni vastuin,
    ja tahdoin meren sydämeen, jost' kertoo taru.

       Tovin eksyksiss' olen kierrellyt,
       enslähtöni tähdet on eessäni nyt.
       Ei tuntoon luottaen luontunut matka.
       Mut vielä on tuulta, se käskee: jatka,
    taas purjeet läiskää, tempoin nuoriansa.

       Te tähdet, te tähdet, te tuomitkaa;
       — sit' en itse voi, sit' en itse saa. —
       Nyt ohjaan tiukemmin haahteni keulan.
       Nyt valitsen tarkemman kompassineulan:
    te tähdet, teidän tyyntä katsettanne seuraan.

       Yhä jossain on meren sydän tuo,
       joss' auringon valjakko illoin juo,
       vesi kirkas — kuin taivasta kaikkialla —
       ja tähdet paistavat yllä ja alla
    ja meren karjat uivat pitkin linnunrataa.

I

Elegia

    Ne lentää, hajoo tuulihin
    taas lehdet kuollehet,
    niin moneen runosyntihin
     jo ennen syylliset.

    Yks lehti veripunainen
    ja toinen musta lie,
    yks lennähtävi läntehen,
     käy itään toisen tie.

    Ei itku kuulu, vaikerrus;
    on murhe sanaton.
    On suuri, suuri uupumus
     ja kaiken loppu on.

    On turhaa vihas, rakkautes,
    on turha ystävyys;
    jäät pimeähän yksikses
     kun saapuu kerta syys.

    Jäät pimeään. Ja jaksa et
    sun kättäs ojentaa
    kun päivän viime sätehet
     yön syliin katoaa.

    Ei itku kuulu, vaikerrus.
    On murhe sanaton.
    On suuri, suuri uupumus.
     Ja kaiken loppu on.

Syys-ilta

    Syksyn lehdet, kaduilta ne kootaan
     sateen räiskyessä, rattahitten
    rautapyöräin kiviin jyristessä.
    Syksyn lehdet, katuojista ne kootaan,
    repalaiset äijät niitä nostaa
     likaisihin kuormarattaisiin.

    Kuormat poistuu. Luutaäijät poistuu.
     Kivikatu kiiltää kosteana,
    puhtahana, niinkuin vasta pesty ruumis,
    joka, suljettuna vajaan hämärään,
     laudallansa liikkumatta lepää.

    Sade taukoo. Pilviverhot yltä kattojen
    verkkaan haihtuu, jotta paljastuupi
    taivaankansi, syksyn musta taivas,
     liikkumattomin ja kylmin tähdin.

    Kylmä, kylmä on. Ja taivahalla
    välkkyy tähdet lukemattomat,
     avaruuden mykät jättiläiset.

Meren tuska

    Nousevat laine ja laine
    rantaan laakeaan.
    Ulapan tuskaisin paine
     ajoi ne pakenemaan,

    tunto niin ahdistavainen,
    raskas, kuin lyijyä ois,
    muodoton painajainen,
     josta ei pääse pois.

    Aallot, ne rannan kohtaa
    rynnäten, särkyen.
    Pakene! — tuska johtaa
     takaa ahdistaen.

    Idästä lännen ääriin
    kohina lohduton.
    Alku vie alutta-määriin,
     loputon loppu on.

    Tuuli rantoja pyyhkii.
    Kivikot vaahtoaa.
    Särkyvät aallot nyyhkii,
     nyyhkii meri ja maa.

Peikko

    Olen katsonut varjoa tuota,
    joka toistaa mun,
    joka, lähtien jalkaini luota,
     meren, maan yli heittää muotoni mun.

    Kuva kallis, kauhistavainen,
    — sitä syleilen —,
    tuo ainoa seuralainen,
     näköpiirini rutsaus myrkkyinen.

    Oli kerran se poikanen heikko,
    jota ohjata sain.
    Nyt on se jo mahtava peikko.
     Se on valtijanain.

    Se on kaikkeni vienyt multa
    — ma en ole varjoakaan —
    sen askelet iskevät tulta,
     veri pauhaa sillä jo suonissaan.

    — Ja, luojitta suuremmitta,
    mua onhan se vain!
    Se on vain itkuni mitta
     yli maailmain.

Virsi onnesta

    Kuin heräisin ma juuri,
    nyt vasta havahdun,
    kun onni suuri, suuri
     on mennyt ohi mun.

    — Sait tehdä turhan retken,
    oi onni ainoisin,
    mut vierahana hetken
     sa olit mullakin. —

    On vieras suuri mennyt
    kuin unennäkö vain,
    mut valittele en nyt
     mun ollutta onneain;

    ma toivon että voisi
    se löytää sydämen,
    mi kyllin suuri oisi
     myös asuttavaks sen.

    Mut ei! Siks ehkä juuri
    lie onni koditon,
    se liian, liian suuri
     kun ihmiselle on.

    Se lähettinä kulkee
    maan piirin valtiaan,
    mi eloon luo mun, sulkee
     mun silmäni kuolemaan.

Pääsiäislaulu

    On rakkaus rahasta myöty.
    On ristillä poika ihmisen,
    on nauloilla kiinni lyöty,
     on etikka juomana janoisen.

    On rakkaus kuollut. Ja haudassaan
    se nukkuvi nyt ja ainiaan.
    On kumpu korkea ylle luotu
     ja raskahin paasi sen päälle tuotu.

    Ja opetuslapset, ne kallihitki,
    he pelkäsit, kielsit, pakenit pois.
    Maa järkkyi. Ja korkea taivas itki.
     Mut opetuslapset, he pakenit pois.

    He varastit ruumihin turvissa yön,
    erämaahan sen piilohon veivät.
    He tekivät turhan, turhan työn:
     pois valhetta vieneet eivät.

    He kerskuit: Hän noussut on, kirkastunut
    ja kuolosta maailman pelastanut.
    Se ei ole totta. On haudassa vainaa;
     uus rikos se paatena painaa, painaa.

    Ei milloinkaan, ei milloinkaan
     voi rakkaus nousta haudastaan.
    On ihminen rahasta myöty.
    On pilkattu, syljetty, lyöty.
    Ja valhe haudalla painaa.
     Ei koskaan heräjä vainaa.

Turhaan

    Te, ystävät, kiroan teitä —
    mun ainoat ystäväin.
    Te, ystävät, siunaan teitä.
     — Oman itseni teissä mä näin.

    Näin sen, jota salata koittaa
    kukin muilta ja itseltään,
    sen kammon, jota ei voittaa
     voi ihminen yksikään,

    kun huomaa kiertävänsä
    sisäss' ympyrän ahtahan,
    jok' ei laske piiristänsä,
     vaan tuntuu lausuvan:

    »Tähän asti, ei kauemmaksi,
    tähän seinään uupuu mies;
    tähän asti, ei kauemmaksi,
     tähän, ihminen, päättyy ties.»

    — Löit turhaan sen rautaisimman
    ikimuurin uksehen. —
    Mut kaipuusi polttavimman
     sinä sinkoat ylitse sen.

    Oi, leijona, kaipauksesta
    sun tuntosi väräjää,
    sull' on aavistus totuudesta,
     jonk' et kasvoja koskaan nää.

Kultakausi

    Luciferin työ on valmis.
    Hän on takonut hienot kultaiset ketjut,
    vyöttänyt niillä maan
     ristiin rastiin.

    Ja vapaan painetun sanan
    hän on ostanut orjaksensa.
    Hänen lähettinsä lentävät jokaiseen soppeen
    kahisevin paperisiivin
     ja myrkyttävät puhtaimmankin mielen.

    Ei ole enään ihmisiä, ei kansoja, ei maita,
    ei ole tulta polttamaan valheen paljoutta,
    joka kasvaa kuin vedenpaisumus
     ja hautaa allensa kaiken.

    Ihmisen jälkeläiset ovat kuolonhädässä.
     He liittyvät joukoiksi ja laumoiksi
    ja tappavat toisiaan kuin hullut.
    He rakentavat fraaseista Noakin-arkkeja,
    joita tuulet kuljettavat sinne tänne,
    jotka törmäävät toisiansa vasten
     ja luhistuvat.

    Lucifer katsoo ja nauttii.
    Hän pusertaa maata kultaisin käsivarsin.
     Lucifer nauraa.

Syysuskoa

    Ei, ei, tätä tunteeni lasta
     en laske ma kuolemaan;
    se on syntynyt parhaimmasta,
    mitä tunsin ma milloinkaan.
     Laps rakkauden se on puhtahimman,
    väliin itsekkäimmän ja vaativimman.
    Se ei mitään pyytänyt itselleen,
     ei pyytänyt itselleen.

    Se tahtoi mun kaikkeni antaa
     sun, hennon, suojakses,
    se tahtoi yl' kuilujen kantaa
    sun hauraan askeles.
     Ja se ei sua koskaan löytää voinut,
    sen ääni ei koskaan sieluhus soinut,
    sen lämpö ei löytänyt rintahas sun,
     ei löytänyt rintahas sun.

    Lie turhaa kysyä: miksi?
     Miten muuten olla vois!
    Kuin synnyimme vierahiksi,
    ohi vieraina painumme pois.
     Käs löytää voi käden lämpimän toisen,
    voi huulet yhtyä huulihin toisen,
    mut ohitse outoina sydämet käy,
     ohi outoina sydämet käy,

    Mut silti mun tunteeni lasta
     en laske ma kuolemaan;
    nyt voimallisemmaks vasta
    se on tullut kuin milloinkaan,
     se öitteni unist' on uskoa juonut
    ja päivien aatos on sille tuonut
    kuin kukkuratäydet lupaukset,
     kuin kukkurat lupaukset.

    Se jos sun ei löytänyt luoksi,
     ei silti se sammua saa.
    Oman orpoutemme vuoksi
    oma sille on avara maa.
     Ohi sun, ohi mun sen henkäys käyköön,
    yli maan sen siunaus siivittäyköön
    ja se osansa ääneti kantakoon,
     iät ääneti kantakoon.

    Kera painuvan päivän ruskon
     se länteen painukohon.
    Tuhatvuoden päästä, mä uskon,
    idän kautta se nouseva on!
     Ja silloin se kypsynyt olkoon, jotta
    säde pienin sen, ihan huomiotta
    yli säikkyköön tomun sun ja mun,
     tomun sun ja mun.

Etsikko

    Mitä nyt? Kuka julkea oveen lyö,
    kun nukkuu maa, kun on kesken yö?

    Hoi, ken olet? Kulkijako, kenen tie
    vain sattumalta mun luokseni vie?

    Vai minua etsitkö itseäin?
    Joku tuttu? Mua kutsuitko nimeltäin?

    »Olen kaikkea, enk' ole mitäkään.
    Olen se, jot' ei tunne yksikään.

    »Sun luoksesi saavuin, sun noutohos.
    Ovi auki. On koittanut etsikkos.

    »Jätä kaikki. Ja joudu. Nyt kätehen
    sua tarttuu kulkija ijäinen.»

    Ny-nytkö! En jaksa ymmärtää.
    Uni raskas mun sieluni piirittää.

    Olen viipynyt vierellä kirjaimen,
    sua etsien vain, sua varroten.

    Olen aatellut aivoni raukehiks.
    Olen katsonut silmäni hämäriks.

    Niin tutkin, valvoin, ja odotin.
    Yöks äsken jo oveni lukitsin.

    Nyt oviko auki! — Miss' avain ois,
    se muististani on häipynyt pois.

    »Saat jäädä. En jouda odottaa.
    Mua janoten vartovi avara maa.

    »Ei riittänyt uskos. Käy vuoteesees.
    Voi hyvin. Saat nukkua nyt ja ees.

    »Ma tulenko toiste? Jo vaiti oon.
    Kysy sydämeltäs. Se vastatkoon.»

Talven tuomiolla

1

    Kuin pelon-kalpeaksi
    käy poski auringon!
    Nyt tiliin pantavaksi
     maan laiho altis on.

    Maa, nyt ei turvaa sulla
    oo pitkään tuokioon,
    saat tuomiolle tulla
     sa talven kartanoon.

    Maa, peljännetkö myös sä?
    nyt tokko kalpenet?
    Pois pelko. Auki lyö sä
     sun rintas telkimet.

    Sun valhees talvi poistaa.
    Sun leikkis jäätyvät.
    Niin totisina loistaa
     jo taivaan kynttilät.

    Ne tuntee polton rintas,
    ne tuntee sydänsyys.
    Tuo esiin painavintas!
     — On liki iäisyys.

    Se hetkess' iäisessä
    sun syliins' sulkekoon,
    yön silmäin säihkehessä
     syys, tuntos tuomitkoon.

2

    Tien tuntemattomuuteen
    ma liian kauas vein.
    En jaksa jumaluuteen,
     min määräkseni tein.

    Te tähdet, edessänne
    mua kylmä puistattaa,
    pois väärän pestessänne
     myös viette oikeaa.

    Sa yö, sun kättes paino
    niin uhkaa, näännyttää,
    sun tuomios on vaino,
     sun myötätuntos jää.

    Sua vastaan kapinassa
    on ihmiseni mun,
    se, katso, nousemassa
     on osast' poljetun.

    Se kysyy: miksi, miksi
    ma elon lahjat sain,
    jos piiloitettaviksi
     ne tuomittu on vain?

    Maan vainioille tieni!
    jos harhaun, kaatunen.
    Ma tahdon olla pieni
     ja kurja ihminen.

II

Posetiivilaulu

    Ryöväri tuli puukkoineen. Lukkoa koitti.
     Katseli hän. Kuunteli. Ovikelloa soitti.
    »Iltaa. Tässäkös asuu se mies,
    josta huhu ties
    että häll' aarre on jommoinenki!
     Seis! Nyt raha tai henki!»

    — Tervetuloa, rosvomies.
     Niin on asia kuin huhu ties.
    Ei tosin aarretta suuremmoista,
    mutt' onhan silti, on yhtä ja toista
     annettavaksikin, luulisin.
    Pitele säkkiä.
    Täytehen äkkiä
     saat sen, ja saanetpa toisenkin.

    — Valitse, ystävä, mun omastain,
     valitse mitä sä halajat vain.
    Tuolla on hymyä, naurua täällä,
    oivaa käytellä pahalla säällä.
    Tässä on auringon kirkasta kultaa.
     Tässä on multaa.
    Täällä on siivet ne voimalliset,
    joill' yli merien lentelet.
    Taikasauvani tuoss' — ota pois! —
     parempi vain, se jos parempi ois.
    Tässä on unia, raskaita, hentoja,
    maata käypiä, siipilentoja,
     täällä muistoja, pahoja, hyviä,
    kyynelsilmiksi herkentyviä.
    Tässä on kuivunut kukkanen;
     senkin saat sinä, myöskin sen.

    — Sellaista korua, vuosien tuomaa,
     aitoa kaikki — sa leimat hyvät huomaa! —
    Ja, jos ei vielä ole kylliksi näistä,
    täällä on tunnetta sykähtäväistä,
    kaipuuta, kipuna polttavaa.
     Onpa yks hitunen viisaudesta,
    hämärä aavistus totuudesta,
    joskus joka silmihis kangastaa.
     Onpa, palkkana kestetystä,
    kallis murunen tyytymystä
    edessä tyhjyyden tumman yön.
     Tahdotko, senkin minä säkkihis lyön?

    Niinpä hän haasteli. Hän esille mätti
     kaikkea parasta antiaan.
    Rosvo sitä katseli kummissaan,
    hiipi pois varkain, ja säkkinsä jätti,
    vaikka se oli jo kukkurallaan.
    Niinkin voi käydä. Ei tavara kelvannut,
     ei edes rosvolle kelvannut.

Erotiikkaa

1

    Käs' pieni, yli pöydän
     on kädessäni.
    Kaks silmää pakeneepi
    mun silmiäin
     ja seinää katsoo
    ja lattiaa.
    Mut posket punertuvat
     ja rinta kohoaa.

    Yhä musikantit jossain
     ne soittaa jotakin,
    ensviulu yli muitten
    on kiihkein.
     Puhe pöydiss' ympärillä
    käy sorinaks.
    Me yhä vaiti ollaan,
     me kaks.

    Meilt' kananpoika jäähtyy
    ja hyytyy kasti sen. —
    Sa väistät katsettani.
    Kuin peljäten! Kuin syyttäen!
     Näen kyynelen.

    Käs' pieni, käteheni
    se unohtuu
    ja sormihini sormet
     soukat puristuu.

2

        Und das Band, das uns verbindet,
        Sei ein schwaches Rosenband.

    Side meidän välillämme
    olkoon side ruusuinen —
    parahimmat päivistämme
     solmitkoon se yhtehen.

    Ruusuketju kestäköhön
    niinkuin ruusuketju voi.
    Lemmettäret hymytköhön!
     Amoriinin huilu soi!

    Armas, mitään tiedä emme,
    tunnemme vain jotakin:
    Riemu lyököön ylitsemme
     hetken lainein lämpimin. —

    Taittukohot ruususiteet
    milloin aika täysi on;
    — haurahat on ruusun piteet
     kytkimiksi kohtalon.

    Sinä kohtaloitas kohti.
    Minun myöskin mennä suo.
    Kirottu, ken toisen johti
     oman helvettinsä luo.

    Harvat lienee onnen hetket;
    ne, mit' on, ne tasataan.
    Sydämien synkät retket
     yksin, yksin kuljetaan.

    Armahani, onnen päivät
    vielä eessä odottaa.
    Vasta kun ne taakse jäivät,
     ruususide katkeaa.

3

    Älä koske uutimihin.
    Vale siell' on vastassa vain,
    vale, ilkeys tyhjien mielten
     ja katseitten kalseain.

    »Koko maailma» — niin, siell' on se
    ja kaikki sen tärkeydet,
    »katinkullat» ja »oikeat kullat»
     ja rummut ja kulkuset.

    Elit, kaipasit, mitäpä löysit?
    Vain tyhjän tyhjästä sait,
    vain löysit muurahaisen,
     jos ihmistä hait.

    Siell' on kaikkea eik' ole mitään.
    Se on köyhä, niin köyhä maa.
    Ja onnen murunen pienin
     se täytyy varastaa. —

    Älä laske päivää sisään,
    älä kajoa uutimiin.
    Sitä kaikkea ulkona siellä
     nyt vihaan niin!

    He lukevat poskipäistäs
    ja silmistäsi sun:
    olet jakanut kanssani onnen
     sen varastetun.

    Ja tietänet, ei ole aivan
    hyvä sen, joka paljastuu.
    Siell' on käytävä panssari päällä;
     vait' silmä; ja vaiti suu. —

    Tule tänne, mun syliini, vielä.
    Tule, vaikk' edes itkemään.
    Me kätkemme onnen pirstat
     pois hämärään.

    Niin silloin vasta kun loppuun
    on hehkunut veremme lies,
    sa kun olet mulle vieras,
     ma sulle vieras mies,

    niin silloin se valkeuden hetki,
    jota päiväksi kutsutaan,
    joka kotvan jo vartonut tuolla
     on vuoroaan,

    se käyköön sisähän niinkuin
    lie käynyt jo ennenkin;
    kaks julkeinta muurahaista
     sitä katsoo silmihin.

Uhri

    Nyt vaiti, sydän, vaiti,
     tää hetk' ei ole sun,
    ma edestäsi suljen
    sun maasi luvatun.
     Saat kyyristyä pieneks
    kuin hiiri loukossaan.
    Saat huutos tukahuttaa.
     Saat käydä nukkumaan.

    Ne tosin koirat laukkaa
     ja tahraa portahas
    ja kaikellaiset karjat
    käy talloin tarhojas.
     Sun kätköjäsi penkoo
    jos jotkin peukalot.
    Sun saleissasi pauhaa
     suursuiset Cicerot. —

    Ne houkat eivät arvaa
     sun luontoasi, syön;
    yks isku käpälästäs
    vois tehdä tuhotyön.
     Mut ei, nyt, sydän, vaiti,
    vie kyntes piilohon.
    Tää päiv' on heitä varten,
     sun huomen ehkä on.

    Siks piiloalttarillas
     sa valvo vartoen.
    Soi kerran viha taivaan
    yl' maan ja ihmisen.
     Kenties, jos muut jää piiloon,
    saat silloin tehtävää:
    käy esiin, vihanpäivää
     koe uhrein lepyttää.

    Sa varro! — Kun käy myrsky,
     lyö lieskat salamain,
    jo lannat korjaella
    voit nautain, vasikkain.
     Tee niistä polttouhri,
    se kiedo kukkasin.
    — Oi, lieska taivahasta,
     lyö tuli uhrikin!

Päämiehet

(Skitsi)

    Päämiesten äl' etsi seuraa!
    He on pieniä mieleltään.
    He eivät tunne enään
     edes omaa sydäntään,

    vaan, jos se kadulla heitä
    tulis joskus vastahan,
    ohi tervehtimättä he ajais
     kuin tuntemattoman.

    Ja ei edes tahallansa!
    Noin, huomaamattaan, vain
    omast' itsestään he luopui
     vuoks valheen jumalain.

    Päämiehet, suuria on he
    vain nimeltä, mielelt' ei;
    nimivalheen alttarille
     joka voittonsa he vei.

    Nyt heikoimmistakin etsii
    he jotakin itselleen,
    he etsivät elämäänsä,
     jonka tietävät kadonneen.

    Mut varo! Myös kelpaat heille
    sadesuojaksi, saappahaks;
    sa varo, he saattavat suohon
     sinut sotkea portahaks.

Bakkanaali

    Oi veljeni mun
    kohtalon töykeän kouran alla,
    te nouskaatte riemuhun
    ja mielellä kirkkahalla
     tulkaa hulinan tuutuhun.

    Ah, pullossaan
    tulinen sprii jo vartovi meitä.
    Se käyköhön ohjaamaan
    ja vieköön vanhoja teitä
     onnen tuville matoset maan.

    Mies Bakkuksen
    taitkoon tok' hallita hullunkin retken,
    hei, poristen, nauraen,
    ja vaieten kiperän hetken,
     tuttuna viisauden kultaisen.

    Kun taiten me näin
    viinan henkeä viljelemme,
    mun ystäväin,
    me hiljaiseks riemuksemme
     hulluja haastamme kirkkahin päin.

Muisto

    Niin, katulyhtyjen tuikkiessa
    läp' usvan, tihkuvan satehen,
    sun fantasiojes laukatessa
     läp' usvan, tihkuvan satehen!

    Ol' pöhnän hehkua mulla päässä,
    ja sinä painausit minuhun.
    Oi, aurinkoiseni sadesäässä,
     ja sinä painausit minuhun.

    Kuin siivin lensi ne hetket meiltä
    ja lyhdyt loisti ja sade soi,
    me tultiin rannalle puistoteiltä
     ja lyhdyt loisti ja sade soi.

    Ja totta vihdoin me huomasimme,
    ol' kylmää ulkona, kosteaa.
    Mun kammiooni me pakenimme,
     ol' kylmää ulkona, kosteaa.

    Ja totta silloin, se nähdä taitaan,
    me oltiin märkiä kumpikin,
    niin, päästä alkaen saakka paitaan
     me oltiin märkiä kumpikin.

    Se yö me vaatteita kuivateltiin
    ja leikki armahin leikittiin,
    ja toisiamme me lämmiteltiin
     ja leikki armahin leikittiin.

    Sait kukkavihkoni maljakoista.
    Ma ruusuin vuotehes kukitin,
    tein seppelen sulle neilikoista
     ja ruusuin vuotehes kukitin.

    Oi ruusunnuppuni, yöni kulta,
    senjälkeen koskaan me nähty ei
    sa menit multa, ma menin sulta.
     Senjälkeen koskaan me nähty ei.

    Nyt kirjanlehdiltä ainoastaan
    — jos tämä silmiisi sattunee —
    mun muistokukkani ota vastaan
     — jos tämä silmiisi sattunee.

Rajasuutari, joka loi itse onnensa

(Riimikronikka)

    Rajasuutari lestinsä lautaan lyö.
     »Jo on hemmetimmoinen paikka,
    kun ei maista ruoka, ei maista työ.
    Koko ammatti! — Ei, ei vaikka
     kuin pohtisin sinne ja tännepäin,
    en selvää saa minä järjelläin
    mitä tarkoitusta on tällä
     alituisella rehkinnällä.

    »Jos napsin nauloja nahkoihin,
     pikilangalla kättäni rääkkään,
    totisesti, en toimin sellaisin
    tämän elämän onnea nääkkään.
     Parahiksi syrjästä kurkata saan
    miten porvari nauttii onnestaan;
    Syö herkkuja; lapset ja naiset
     kuin kukkaset tuoksuvaiset.

    »Mut meillä, kuin äärellä tunkion,
     vain haisee nahka ja kakka,
    ja korvalle kyllin riemua on
    kun pennut räyhää ja akka.
     Ja istu sä pönttötuolillas,
    ja korjaa kenkiä sortajas,
    jos selkää särkisi kuinka,
     jos miel' olis karvas kuinka.

    »Miks suutariksi mä synnyinkään,
     miks en herraksi, patruunaksi?
    Sain minäkin Luojalta pystyvän pään,
    kaks silmää ja korvaa kaksi;
     toki lahjoja mulla senverran ois
    että kaikki ne konstit oppia vois,
    jotka tekevät ihmiseksi
     ja suureks ja onnelliseksi.

    »Ne kaikkihan syntyvät ihmiset
    sama Aatamin nahka päällä,
     mut toisill' on päivät kultaiset,
    elo toisten on varjossa täällä.
    Täm' on väärä ja ilkeä järjestys.
    Tästä täytyy paisua myllerrys.
    Meit' on paljon, me vannoimme ponnen:
     me itse, me ryöstämme onnen.»

    Niin haasteli viisas suutarimies,
     ja niin hän toimikin kerta.
    Hän »jyrkkäin» joukossa olla ties
    kun »laskettihin verta»
     — tosin oli vain rakki piskuinen,
    mut räyhäsi joukossa tiikerien.
    Nolo loppu — tiikerin virsi —
     lyhyt virsi ja pitkä hirsi. —

    Ja, kertovat, edessä kiväärein
     oli suutari pehmeä piltti;
    hän armoa kerjäs, ja yksintein
    lupas vastedes olla kiltti.
     Nyt nahka ja kakka ja parkuna muu
    oli armahampi kuin kuoleman suu.
    Se askel, se jyrkin, se kammottaahan:
     Tilis tee! Ypöyksinäs outoon maahan!

Uni

    Näin unta. — Suuressa kaupungissa
     ma kuljin, köyhänä, uuvuksissa,
    koin etsiä kattoa pääni päälle
    joka hiukan ois suojana pakkassäälle
    ja jossa vois rauhassa kirjottaa,
     yöks raajansa lepoon ojentaa.

    Olin kymmenet talot jo lävitse käynnä,
     ei tilaa missään, ne kaikk' oli täynnä.
    Mut viimein, jo illan suussa aivan
    oli palkkana pitkän juoksun ja vaivan
     yks huone, pieni ja kylmä niin,
    ihan ullakkokerroksen kurjin soppi;
    (sitä huoneeks kylläkin kutsuttiin;
     näön puolesta — tuskinpa koirankoppi).

    Mut koppero asuttu kymmenin vuosin
     oli ollut, mukaan sen vanhan kuosin
    siell' asusti köyhiä perkeleitä,
    myös maksaen, joskus, kun kykenivät.
    Ketä niin? — Kuka muistaisi kaikkia heitä. —
     Joku varas, sen poliisit pidättivät;
    joku synkeäsilmäinen anarkisti —
    hän kaulansa silmukkaköyteen pisti;
    joku naikkonen — vietiin sairaalaan;
     joku taidemaalari, rappiorenttu,
    joll' oli joka yö yhä kurjempi henttu;
    joku mies, joka kerjäsi ammattinaan;
    joku tupakka-ukko leininlyömä
     ja tautien kaikellaisten syömä.

    »Ja viimeiseks» — niin naapuri ties —
     »joku kumma, hieman höperö mies,
    sen mokoma pitkätukkainen jätkä,
    jok' ei syönyt, ei tehnyt säällistä työtä.
     Kun tuli, ol' pikkuinen nyytti myötä:
    yks risainen viltti, yks kynttilänpätkä,
    yks korvaten kuppi, yks leivänpala,
     lisäks paperinsilppua kaikellaista.

    Lie ollut lintu tai ollut kala,
    en tiedä, mut täss' on paperikaista,
    joita raapusti miesi se yhtenään;
     niit', luulisin, runoiksi nimitetään.»

    Niin haasteli kuoma. Ja hänpä sen ties!
    Runoseppo se olihan ollut mies.

    Yhä naapuri juttusi: »Kuollut hän
     oli kaiketi viluun ja nälkähän.
    Tuon penkin päältä se löytyi ukko
    ja sen suuss' oli purtu paperitukko
    — lie nälkäänsä sitä yrittänyt
     kai syödä, mut kesken väsähtänyt. —
    Kuin kauvan liekkin kylmänä maannut,
    siit' ei ole kukaan selvää saanut.
    Hän vietiin hautaan yhteiseen.
     Ei kenenkään tiedetä saattaneen.»

    Sellaisen huoneen ma vuokrasin.
    Sen penkillä maaten tuumiskelin
    mikä lie otus ollut se ammattiveli,
     joka ennen kopissa tässä eli.

    — Ei mikään nero, ei suola maan.
    Enp' ollut kuullut ma milloinkaan
    hänen nimensä kaltaista mainituksi
    Ja huonoja oli, jo ensnäkemältä,
     runorievut, jotk' oli jääneet hältä.

    Mut kuitenkin, itsensä kutsutuksi
     lie tuntenut hän. Ja hän hapuillut
    oli jotakin silti, ja uneksinut.
    Runon kärsimyskalkin sakkaan asti
    hän sai hetk' hetkeltä tyhjentää,
     mut ei tuta riemua — kirkkahasti
    kun kuplii runo ja hyrsyää,
    kun kyynel muuttuvi timantiksi,
    veripisarat kiviksi kallehiksi. —
    Vain syntymistuskan tunsi hän,
     mut mitään ei nähnyt syntyvän.

    Kuin suuri hän silt' oli rohkeudessa!
     kun Mestari saapui ja haastoi näin:
    Jätä onnesi elossa rauhaisessa,
    jätä perhosriemusi, ystäväin,
     ota sauvas ja vyötä kupehes,
    mua seuraten, astu matkallesi
    olet astuva tuskaan ja koettelemukseen —
     minun riemuuni, itsesi unhoitukseen.

    Se mies, se houkka, se kummallinen,
    Hän vähässään oli uskollinen.

Anarkisti

(Kuvaelma)

Henkilöt: Nemesis. Matti.

NEMESIS (tulee, seljässä visaiset siivet, mukanaan tuntilasi, kyynärä, ohjat, ies, ruoska)

    Yö tai päivä: piippu piipun jälkeen täyttyy, tyhjenee,
     Matti makaa sohvallaan, ei mitään hyödyllistä tee;
    aina lukee kirjojansa, imee suurta piippuansa,
    silmu silmukalta kutoo suurta haaveverkkoansa.
    Kuinka usein saapunenkaan luokses työtä antamaan,
     nään sun uneksivan tuossa makaellen rentonaan
    niinkuin itse Juppiter sa oisit saliss' Olympon,
    voisit tuhlaella aikaas, elämäs ois loputon.
    Kurja narri! Ohitsesi kiitää päiväs lyhyet;
    katso tuntilasiin:
        (näyttää tuntilasia)
                       hukkaan vuotaa hietajyväset.
    Jumalat on mitanneet sun elonhetkes eeltäpäin,
    määränneet sun työsi laadun viisahasti, niin tai näin.
    Kas niin, astu ikeen alle.
        (Nostaa ikeen Matin vatsalle ja selvittelee ohjasperiä)
                               Minä kynnän. Vakohon! —
    Muista, Manalassa huono paikka niskureilla on:
    armojärjestyksen mukaan syntisiä keitetään,
    pirut vielä pistelevät terävällä piikillään.
        (Matti nauraa)
    Ei saa nauraa! — Luoja vaatii uhrit, veroroposet.
     Jumalall' on onnen ohjat, Luojall' lykyn avaimet.

MATTI (on maannut suuri sammunut piippu kourassa, vieressä läjä kirjoja. — Työntää ikeen vatsaltaan lattialle)

    Ole vait! — Mitä voin minä aatoksille. —
     Mun aatoksein
    käy armain tein
    kera Paanein, Nymfein ja Sileenein
     elojuhlille maallisille.
    Mun aatokseni
    käy polttavin tein
    kera läikkyvän ihmisveren
     yli aikojen läikkyvän meren.

    Mun sydämein
     ja mun aatoksein
    tulinuolen viskata tohti
    yli Paanin veren,
    yli ihmismeren
     ikivaltojen kylmiä kasvoja kohti.

NEMESIS (puistelee Mattia)

    Herää, herää, hullu mies.
     Kauhea on synnin ties.
    Käskyt ankarat on mulla:
    Juppiter ja Moirat mun
     käski lääkäriksi tulla
    vaarallisen hourailun.
    Kirjasi pois aion viedä.
        (Ottaa yhden kirjoista. Sitä selaillen:)
    — Vaarallisin leikkikalu
    lapselle on kirjanen. —
    Ne on ihmistyötä. Tiedä!
    ei oo niitten uhkanhalu
     mieleen meidän, jumalten.
    Jospa jumal'eepoksia
    lukisit — tai romaania!
    Mutta — filosofiaa —
     se on selvää kapinaa.

    Katso, näin on Matin työ:
    Tuoss on paikat askelilles
        (näyttää tuumia kyynärästä),
    raja tuoss on aatoksilles
        (näyttää ruoskaa);
    ikees ota
        (ojentaa iestä),
              nuku, syö,
    jumalille vero anna,
     palkka taivahassa kanna.

MATTI (on edellisen repliikin aikana sytyttänyt piippuunsa. Nousee)

    Valheen hengillä kuljet, ja valheella uhaten kurjat
     almut vatsahas saat, kielelles kostukkeen.
    Juppiter kuollut on ammoin. On kuollehet jumalat kaikki,
    Monat on poissa, ja niin kaikki sun kaltaises;
    kaikk' on he menneet niinkuin haihtuu ilmahan sauhu.
        (Puhaltaa savua)
    Ihminen liekillään heidät polttanut on.
    Tunnetko liekin sen, joka ihmisen rinnassa leimun?
    Lahja Prometeun on tälläkin alttarillani!
        (Näyttää piippua)
    Karta, Nemesis, sen tulta, ja loittone kauaksi täältä
    taikka sa polttaa voit siipesi voimalliset.
    Viimeinen olet kerjurilaumasta vanhan Olympon,
     henkiin jäänyt vain vuoks oman kurjuutes;
    sulla on rengin luonto ja rengin julkea naama,
    siihenpä mieleni ois iskeä nyrkilläin.
    Jos olet viisas vielä, sa kiiruhda Kaaronin purteen,
     vie nämä terveiset: viimeinen saapuja oot.

    Auringon kasvojen alla ja alla tähtisen taivaan
    ihminen elää nyt, sinne hän kuolee myös.
    Maan hän askelin mittaa, eetterin henkensä voimin,
     syltä yks hiekassa maan hautansa mittana on.

(Esirippu)

III

Väsymys

    Oi Luonto-äiti
    käyn luokses nyt.
    On pääni raskas
     ja väsynyt.

    Ma ajatella
    koin elämää,
    mut mitään voinut
     en ymmärtää,

    vain turhuus, hulluus
    ol' edessäin,
    sen sfinksinkasvot
     tien päässä näin.

    Oi iki-äiti
    sun rinnastas
    ma tahdon juoda
     sun maitoas;

    kun vereen saan sen
    ja sydämeen,
    ma sfinksin eteen
     käyn uudelleen.

Kevään tulo

    Aurinko ampuvi kultanuoliaan
     päivä päivältä tihentyvin parvin,
    päivä päivältä kauemmas pohjoista kohti.
    Jokaisen hangen harjalle ne sataa,
    kylkeen jokaisen mäen;
     kaikkien talojen akkunoissa
    ne välkkyvät;
    jokaisen sydämen lävitse käyvät
    jättäen jälkeensä hennon kipinän,
     joka kytee ja kytee
    ja paisuu liekiksi,
    täyttäen jokaisen rinnan,
     loistaen jokaisen ihmisen silmistä.

    Niinpä muuanna päivänä
     humisee lämpöinen tuuli.
    Räystäät soittavat aamusta alkaen;
    purot paisuvat, jäät tummenevat;
     taivaanrannassa leijaa harmaja usva;
    ensimmäinen pyöreä pilvi,
    kesän pilvi,
     liukuu pinnalla korkean, sinisen taivaan.

    Auringon silmä katsoo rävähtämättä
     liikkumatonta maailmaa.
    Kuuletko silloin kaukaisen humahduksen
    kautta mäkien, metsäin ja aukeitten rantain
     — Kevät saapuu, kevät saapuu!
    Sen ratsut nelistävät ylitse heräävän maan,
    laukaten kepeästi, kuin lentäen,
    harja hulmuten tulta
     jotta silmäsi sokaistuvat.

    Oletko valmis silloin?
    Taidatko hypätä ohitsekiitävän ratsun selkään?
    Ilman satulaa,
    ilman ohjia
     taidatko laskea ylitse heräävän maan?

Heinäkuu

    Kuljin, kuljin kankahilla
     kesän kultaisen.
    Nukuin metsätaipalilla
    alla kuusien.
     Pihka tuoksui, kilvan kukki
    ruohot, kanervat,
    puusta puuhun kutoi lukki
     seitit hohtavat.

    Luokse tullen, luota mennen
    liukuu heinäkuu.
     Eilinen lie ollut ennen.
    Huomen unohtuu.
     Mistä tullen, minne kulki?
    — tieskö itsekkään?
    Luonto sylihinsä sulki,
     metsä huumas pään.

Matkalaulu

    Pilvet peittää taivahan, ja ilta pimenee,
    vaimentuva tuulenhenki puissa hymisee.

    Kunnahalta kunnahalle koukertelee tie.
    Matkaa vielä penikulma, toista, ehkä lie.

    Kartta ties, on kylä liki lahden perukkaa;
    kuulin: aamupuolla sinne laiva poikkeaa.

    Viel' on matkaa, mutta aikaa onhan sitäkin,
    vaikka laulun aikomani sanoiks laatisin,

    uupunehen mielen laulun, kirkkaan, riemukkaan,
    vangiten sen askelteni tahtiin raukeaan.

    Laukku painaa hartioita päivät yhtenään,
    pieksusaapas hankaa veriin kehnon kantapään.

    Yksin läksin matkahan, mut parhaan seuran sain:
    kesä löysi käteni ja käypi rinnallain.

    Päivät, yöt kuin kukkasihin vyötyt kulkueet.
    Linnut laulaa. Hymyy taivas. Kimmeltävät veet.

    Kesä, kesä, tahtos jälkeen johda kulkijaa,
    joka nöyrin mielin aikoo antis omistaa.

Suvipilvet, onnen pilvet —

    Suvipilvet, onnen pilvet
    peittää taivahan.
    Liikkumatta lepää pinta
     laajan ulapan.

    Niinkuin tyttö kenkiänsä
    nauhaan pujottaa,
    niinpä päivät aurinkoiset
     ohi vaeltaa.

    Siin' on onni — ajatella —
    aika etenee,
    kultapäivät kalliit, kalliit
     hukkaan hupenee.

    Siin' on onni — hymyhuulin
    nähdä — vaihtuvat
    taivahalla suvipilvet
     lumivalkeat.

Poutapäivä

    Pääskyjen liverrys poutaisella taivaalla.
    Pihlajanoksan varjo aitan seinällä.
    Ruskettuneet lapset marjaropeineen.
    Niityllä torkkuva hevonen,
     takanaan säihkyvä ulappa.

Sitä kaikkea ei voi kyllikseen katsella.

    Tuntee olevansa kyllin pieni
     ollakseen varma
    ja levollinen.
    Tuntee olevansa tarpeeton
    tarpeettomassa maailmassa,
     jota aurinko paistaa.

    Tuntee elämän
    niin lapsekkaan avuttomana
    haparoivan,
    kompastelevan,
     kapealla laudalla, kahden tyhjyyden välissä.

    Oi aurinko kuinka se paistaa!
     Maa heilimöi,
    pääskyt livertävät,
    meri säihkyy,
     pihlajanoksan varjo
    keinuu
    edestakaisin
     aitan harmajassa seinässä.

    Oi elämä, ei mitään turhempaa, ei kipeämpää, ei kauniimpaa.
    Oi kuolema, ei mitään lempeämpää.

Koli

    Nään yhä hahmon, kuinka se kolmin kummuin
    taivaanrannan ruskohon kuvastuu.
    Nään yhä kaiken. Muistanpa, aamupuolla
    kuinka ma nousin, jyrkkää rinnettä päin,
     syrjään jättäen tiet.

    Syys oli tullut ja ajanut ankarin kasvoin
    kukkaset pois, huvikulkijat pois,
     pois myös maalarit, mestarit näköalain.

    Vaikeni aamu. Tuuli myrskyksi kiihtyi.
     Pilvet lensivät, harmailla siivillään
    viistäen vuorta; ja satehen kuurot
    vuoroin vihmoi vettä, ja vuoroin taas
    selkeni hetkeksi taivas. — Auringon
     säteet kultasi seutua jylhää.

    Nousinpa silloin louhista vierua pitkin
     suoraan hartehille Ukko-Kolin.
    — Silmäni mun kuin keksivät riemuiten
    kvartsitikyhmyt paljain sinisin pinnoin!
     Kvartsiti, karaistu syvällä povessa maan,
    katselin riemuin kovia muotoja sen,
    joist' oli osansa vieneet tuulet ja helteet,
     maajään ankara paino ja vetten vuo.

    Tunsin: Tuohon on painanut jää; kas tuoss' ovat uurteet;
    tuolta on lohkare irti tempaunut. —
    Kuin sotavanhus, hiljainen, hopeapäinen,
    pysty vielä ja terve, mut pinnassaan
     pitkien vuosien uurtamat arvet.

    Katselin kauan, kyhmyistä kylmää harjaa,
     metsän keskestä särmänä nousevaa,
    kuinka se välkkyi, märkänä satehesta,
    syksyisen päivän sätehissä kimmeltäin.
    Myrsky ryski sen jyrkillä rintehillä
    siivoten papereita ja roskaa muuta
     jälkeen kesän ja joukkojen julkeain.

    Kaksi haukkaa vain oli liikkehessä
     kiertäen vitkaan tuulessa laakson yllä,
    vaiti, ja siivin liikkumattomin.
    Yhtään ihmistä ei. Sain yksin olla,
     katsoa kyllin, ja kyllin hengittää
    raikasta, kirpeätä syksyilmaa.
    Pilvet lensivät liepeillä jylhäin vaarain,
     ylitse järven, vaahtona kuohuvan.

Erojaiset

    Kuun silta kromikeltainen
     käy ylle kylmäin vesien
    ja jäisten kaislarantain.
    Sen sillan ääriä ei näy.
    Yön tyhjyyteen sen holvi käy
     mun uniani kantain.

    Ne kaikk' tän'yönä saapuivat,
     ne silmiänsä hieroivat
    kuin lapset herätessään:
    yks hento niinkuin henkäys,
    yks — irstas yökön-elämys,
     yks panssarpeittehessään.

    Ja kullakin on maljanen,
     niin pieni, mut niin täyteinen,
    täys mykkää kaipausta.
    Ne mereen maljat tyhjentää.
    Kuin neste kallis kimmeltää!
     Kuin meri musta, musta! —

    Nyt hiipivät ne yhtehen,
     käs' toisen liittyy toisehen.
    Ne hiljaa karkeloivat.
    Kuin karnevaaliruhtinaat!
    Mut hautajaiset autuaat
     niill' on, ja onpa oivat.

    Ne puhaltaa mua kasvoihin,
     ne katsoo silmin suruisin,
    ne nyökkää päätä mulle.
    Ne karkelee mun ohitsein,
    ne sanattomin hyvästein
     käy tielle kullatulle.

    Mik' ihme yhtehen ne toi?
     Kuin sovussa ne olla voi,
    tuo tuolle kättä antaa?
    Toi erojuhla yhtehen,
    ja tie, mi kerran viimeisen
     kuun siltaa pitkin kantaa.

Molok

    Runotar, nyt voimas lainaa hetkeks kiitäväks,
    anna muoto lauluun, jonka tunnen syntyväks;

    kauvan sitä valmistin ja kauvan ikävöin,
    päivät uneksuin ja olin valvehilla öin.

    Vuosi vuodelt' syvemmälle opin näkemään
    luonnon mystilliseen yöhön, aineen hämärään.

    Enpä löydä lempeyttä, suurta mieltä en.
    Antajaa en löydä. Löydän rosvon verisen,

    hirviön kuin polyypin, kuin Molok-jumalan,
    nielun kaikki-nielevän ja kaikki-vaativan.

    Muotoaan se näytä ei. Se, herja, häpeää;
    salaa imunystyränsä ihoon lähettää.

    Pettävä sen ääni on. Se harhaan johti mun.
    Sokeana antausin sen juhlakutsuhun.

    Kaiken muun ma hylkäsin, sen seuraa yksin hain,
    luulin, sitä liki olin niinkuin harvat vain.

    Luulin, äidinrinnasta sen maitoa ma join.
    Iloitsin. Ja lahjaks sille nuoruuteni toin. —

    Nyt sen huomaan, verrattava olin houkkioon
    — omaa mielikuvaani vain kurkottanut oon.

    Kaipuustani sen muodon tein ja sitä palvelin,
    sille uhrit uhrasin ja sitä ylistin.

    Luonto, julmin Molok, kaikki antimeni vei,
    mitään sijaan antanut — tai kiittänyt — se ei.

    Luullessain ett' virvoitusta rinnoilta sen toin
    — omaa sydänvertani sen maitona ma join.

    Nuoruus hukkaan juossut on, ja koht' on eessä syys.
    Sydän mitään saanut ei, vaikk' hartahasti pyys.

    Mitään en ma omista. En ole itseäin.
    Luonto imee nieluunsa mun pientä sydäntäin

    ravitakseen lihavuuttaan rasvan-tihkuvaa,
    jonka pelkkä aavistus jo kuohuksiin mun saa.

    Voimaton, en mitään luonnon hornalle ma voi;
    yhtä turhaa, rukoili tai vastaan kapinoi.

    Voin vain tyynin mielin, mutta silmin avoimin
    jättäytä sen valtaan, jota vihaan, halveksin.

    Riemu mennyt. Tuska mennyt. On vain tyydytys
    uhkamielin ottaa vastaan karvas täytymys.

Kevätruno

    On viikon vettä vihmonut
    ja tuossa on sen työ:
    on salaa kevät puhjennut
     kun vaihtui viime yö.

    Kohtsiltään syttyy nurmikot
    ranunklein kultatuohuksiin
    ja kaikki kolkot kalliot
     ne peittyy kukkasiin.

    Näen ihmehen ma edessäin.
    Mut sille kuulu en.
    Kai syrjään kevähästä jäin.
     En myönnä kieltä sen.

    Hoen turhaan: sydän, tunne, kuin
    jo kevät puhkeaa,
    jo huokaa metsät havahtuin,
     jo herää kylmä maa!

    Mut sydän vartoo, vaikenee,
    vain hiukan hymähtää
    — se kuuntelee, se katselee,
     mut mitään ei se nää.

    Kuin tuhatvuodet paikallaan
    se todistanut ois,
    kun vuodet tuuppi toisiaan
     ja häipyy ohi, pois.

    Kuin silmäinlumett' oisi tuo
    kaikk' ympärillä sen,
    vain valhetta, kuin pelko luo
     ja harha aistien.

    Kuin totta vain ois sittenkin
    sen oma kaipaus,
    sen verenlyönti tulisin,
     sen rohkein aavistus.

    Sa sydän, vanhempi sa oot
    kuin aurinko ja maa!
    Vaikk' seirenit sua kutsukoot,
     sua ei ne silti saa.

    Sa itse syksyt synnytät
    ja talvet, keväimet;
    ne todemmat on, täydemmät
     kuin kaikki entiset,

    nuo, jotka saapui houkuttain,
    niin paljon luvaten,
    mut jättäin heikon riemun vain
     ja heikon murehen.

    Nuo muistot silti saattajas
    sun tielläs olkohon
    kuin askeljäljet astumas,
    jotk' takanasi on,

    kun yksinäisin hetkin käyt
    yl' kuiluin syvimpäin,
    kun ohjaavat sua untes näyt
     sun kohtaloitas päin.

Katsastus

    Miks en valmis ma oisi
    omani omistamaan?
    Miks en maljaani joisi
     sakkahan pohjimpaan?

    Pelko ei puolitiehen
    askelta jättää saa;
    Hornassa käynehen miehen
     täytyy uskaltaa

    vaakalautahan lyödä
    näkynsä jokainen,
    kalliisti kuololle myödä
     hyvä ja alhainen.

    Näyt ne arkalastaan
    esihin tuotakoon.
    Itseppä niistä vastaan.
     Itse niissä ma oon.

    Karaistu Hornan öissä
    niistä jok'ainoa on,
    niillä on pahankin töissä
     oikeus armohon,

    niillä on omanansa
    armon runsaus,
    niillä on muodoissansa
     oikea vapaus;

    jokainen oikku niitten
    mailma on itsessään,
    hyvien henkein ja hiitten
     veren mä niissä nään.

    Niillä on oikeus ääntää
    omasta tahdostaan,
    niillä on oikeus kääntää
     auringot paikoiltaan,

    niillä on oikeus ylväin
    polttaa ja myrkyttää,
    tuhkaan kuumahan kylväin
     totuuden lause tää:

    Katso, ne Graalia kohti
    jokainen uneksivat,
    alttiiksantaa ne tohti
     sen, mitä tunsivat;

    niihin ei lait yllä,
    mailman ei viisaus;
    niillä on lakinsa kyllä:
     oikku ja vapaus.

IV

Nuori Kain

    Kain, hän on tulossa vuorenkyljiltä tuolta,
     missä kasvavat korkeat, ihanat puut,
    oksat köyrtyen raskaina maata kohti
    painosta suurten, mehuisten hedelmäin.
    Sieltä on tulossa Kain, eräretkiltänsä,
    ruskettuneena, ja rinnassa kirveltäin
    ankara haava, karvaisen kontion lyömä
        sylipainissa äsken.

    Karhun turkki on hänen olkapäillään.
     Huulet on tiukasti kiinni, mut hymyssä suu;
    silmät varjossa tuuheitten kulmien alla;
    kourassa nuija, raskas ja ryhmyinen.
    Laaksoon on tullut jo Kain, ja hän askeleensa
    ohjaa rantaan, partaille juoksevan veen,
    vilvoittaakseen päätään ja haavojansa
        joen raikkaassa vuossa.

    Siinä on virta. Välitse hietaisten rantain
     vyöryy se verkkaan mustine pyörteineen
    Elävä, suuri, voimakas on se. Se saattaa
    lempeä olla, se vihasta ärjyä voi.
    Voimakas on se kuin Kain, jonka suonissa uinuu
    rikkaat kohtalot sukujen vastaisten.
    — Virrassa Jumala on. — Kain polvillensa
        käy rannan hiekkaan.

    Kuuluu silloin kahinaa. Kaksi silmää
     ruohostossa uhaten leimuaa.
    Naaraspantteri! — kyyryssä, valmiina hyppyyn. —
    Kain ylös nousee, ja kääntyy, kohti käy,
    nostaen kepeästi painavan nuijan,
    ääneen nauraen omalle voimalleen,
    iskee petoa, jotta se kerralla kaatuu
        ja murskana kallo.

    Ääntämättä se kaatuu, ja korina alkaa
     kurkussa käydä, hurme punainen
    pursuu kuumana suusta ja sieraimista. —
    Kain, hän kyllältään juo pantterin verta,
    otuksen nylkee ja taljan täplikkään
    paiskaa harteillensa, lämpimän vielä.
    Karhuntaljan, sen äskeisen, hän virtaan
        jumaluhriksi heittää.

    Niinpä, pitkien päivien, viikkojen jälkeen,
     saapui Kain kotikunnaiden kultaisten luo,
    saapui taasen, tuomana tulisen kaipuun,
    armasta nimeä huhuten kaukaa jo.
    Vastaan kiiruhti vaimo — mut äkkiä, niinkuin
    kasvoihin lyötynä, vavisten seisahtui,
    käsillä silmänsä peitti ja kuiskasi hiljaa:
        »Kain, veressä olet!»

    Niin, se on totta. Mut mitä ihmettä tuossa!
     Miksi nyt säikkyy vaimo? — Monasti Kain
    lienee metsiltä tullut, hurmeessa kourat. —
    Nuori on Kain, ja viaton voimassaan:
    tuska ei ole otsaa uurtanut vielä.
    Vain joku aavistus, järjetön, aiheeton,
    joskus hiipinyt lie hänen polkunsa poikki
        kuin kaukainen varjo.

    Kain, enskerran hän katsoo itsehensä,
     ensikerran pelkoa tuntee hän. —
    Kain, Kain, hänen kouransa herpoavat,
    ryhmynuija, maahan se jymähtää.
    — Kain, miks vapiset, sinäkin silmäsi peität?
    Näätkö sa eespäin, eespäin aikojen taa?
    Kain, isä ihmisten, isä kaikkien meidän,
        Kain, veressä olet!

Vanha Kain

    Kain, pahasti, pahasti teit.
    On veljesi murha
    vain turhin turha
     sen rinnalla, mitä sä pahemmin teit.

    Ei Aabel nuorella kuolollaan
    voi mieltäsi painaa.
    Nyt nukkuvi vainaa
     kuin herännyt ei hän ois milloinkaan.

    Mut itselles mitä teit!
    Työs petitpä perin
    ja huimin verin
     sa siemenes uusiin polvihin veit.

    Nyt on kuin sukusi tuomitun
    vois kirot jo kuulla
    kuin yhdellä suulla:
     Kain, Kain, miks ilmoille saatit mun!

    Kain, lepohon koskaan et
    laill' Aabelin pääse.
    Sun sukusi jää se,
     vaikk' itse mullaksi maatunet.

Yökkö

    Jo aamu sarastaa.
     Jo pilvet leimuavat.
    Niin yökön silmää sumentaa
    kaikk' oudot päivän tavat.
     Mut kiitos auringon
    — se ruokkii karjojansa.
    Oi, lihavamp' ens'yönä on
     mun hampahissa kansa.

    Ma päiviks katoan,
     ei kukaan tiedä, mihin:
    ma ryömin piiloluolahan
    maan synkän uumenihin.
     Siell' on mun sopessain
    työhuone, vailla vertaa.
    Taon siellä lentoneuvojain,
     taon, uusin tuhat kertaa.

    Käy, palje, tohisten,
     ja ahjo, säkenöi sä!
    Ei levon hetkeen, unehen
    oo aikaa yökön töissä.
     Kuin hyrrä, pyörii maa.
    Kuun kiiltää kohta sarvet,
    noit'ämmät luudill' ratsastaa
     ja kirkuu tähtiparvet.

    Hei, siipi täydemmäks.
     Sen kaaret kantaviksi,
    sen runko raudan-kestäväks,
    sen saumat joustaviksi. —
     Noin välkkyy sini vieterein
    se, soijin sataluvuin,
    sen kaistat kaartuu ylitsein
     yömustin silkkikuvuin.

    Ma uskon itsehein,
     en jumalihin taivaan.
    Ma itse joka naulan tein
    mun yöni lentolaivaan.
     Niin kauvan, kuitenkin,
    kun kestää siipi-silta,
    kuin haukka, isken saalihin
     ma ilman tanhuvilta.

Opastusta

    Maantiellä matkalaisen
    näin kerran — askelet
    ja käynti nuorukaisen,
     ja silmät avoimet.

    Kai näytin luotetulta.
    — »Hyv' iltaa», vaihdettiin. —
    Hän kysyi tietä multa
     ja matkaa kievariin.

    Sen luottamuksen täytin
    kuin veli, ihminen:
    tien veljelleni näytin
     ja neuvoin mutkat sen,

    mut salaa tuumin: tiellä
    mies kiipelissä lie,
    saa houkan Horna niellä,
     tie onhan väärä tie. —

    Se mies, se hullu, kiitti
    ja nosti hattuaan.
    Niin menköön — kyllä riitti
     tie moisen tappamaan.

    En tunne katumusta,
    mut — mies, hoi, käänny pois! —
    Sait kurjaa opastusta
     kun parempaakin ois.

    Nyt hartiaini määrin
    sua suulle lyövä lien:
    mua neuvoit, roisto, väärin
     ja näytit väärän tien!

Rakastaja

    Olet mun. Sinun puolehes taipuu
    koko olentoni mun.
    Veren kauvan kahlittu kaipuu
     on suuntaunut sinuhun.

    Tuta saat: joku kestävä voima
    käy hyökyen ylitses —
    olet kaipuuni kammitsoima
     kuhun viekin askeles.

    Kuin lyökään laine ja laine
    yhä pintaan kallion,
    niin aina mun verteni paine
     sua ahdistava on;

    sua seuraten lakkaamatta
    käy mieleni läikkyvä vuo,
    ja, hetkeä tiedustamatta,
     tulen luo, tulen luo. —

    Ole vastaan tai ole myötä,
    tulen peikkona unihis:
    ei, ei mene päivää, yötä
     etten sua syleilis.

Tuhlaajat

    Ei ketään muuta
    Me kahden vain.
    Nyt syliä, suuta,
     mun armahain!

    Maan laveilla teillä
    me lasketaan
    ja valjakot meillä
     on ruhtinaan.

    Ei rikkahan juhlaa
    raha valkaista voi.
    Mut köyhä kun tuhlaa,
     niin taivahat soi

    ja vavahtaa rinta
    tylyn, katellen maan.
    Ja vertemme hinta
     vain tuhlataan!

Uimari-Dionysos

    Meren aallot, ne suuret, ne voimakkaat,
     mua heikkoa kantaa ne, kantaa.
    Meren aallot, ne nälkäiset, raivokkaat,
    ne mun veikaten leikkiä antaa.
     Käsvarteni lyön yli aallon tuon,
    sen harjalta vaahtoisen maljan juon
    ja mun ruumiini jäsenillä
     sitä syleilen, lämpöisillä.

    Meri, kuohuta kylmintä vaahtias,
     te ahmivat aallot, te lyökää
    ihon pintaan hampaanne raivokas
    ja mun lihani kalvaen syökää.
     Olen tullut leikkikin uhkapäin.
    Olen kapinan tuntenut veressäni,
    joka pilkkaa kylmyyttänne
     ja julmaa leikkiänne.

    Yli pään, yli vartalon, aalto, lyö,
     sylinantisi kirpeä anna,
    pien' lämpöni juo, pieni voimani syö,
    mut kanna, mun riemuni kanna!
     Olen hehkunut sylissä maan tytärten,
    olen kiihkeä, hullu ja kylläinen,
    olen juopunut riemusta voitokkaasta.
     Olen tullut maast', olen tullut maasta.

    Hyvin, aalto ahnas, jo rinnassain
     sun tunnen nälkäisen hampaas;
    sua rakastan, mut sulle nauran vain
    — en ole sun uhrilampaas.
     Sua syleilen, puren, sua suutelen, lyön,
    sun lävitsesi ma itseni syön.
    Olen tullut maast', olen tullut maasta.
     Olen juopunut lämmöstä voitokkaasta.

    Ilohuutoni aallolta aallolle käy
     yli vihreävaippaisten aavain
    ja naurujen parvet ne lennättäy
    kuin lintujen, siiville saavain.
     En tiedä, minne ne matkalla lie,
    mut aaltojen läikky ne leikkikin vie.
    Ne karkurit! Niillä on uskallukset!
     — ne pienet, nauravat Ikarukset.

Kohtalolaulu

    Pyöreä on onni,
    pyöreä on maa.
    Pyöri, pyöri, rullaa
    jotta päätä huilaa,
     tunto raukeaa.

    Kohtalo on pallo,
    lyijypallo vain,
    mutta katso — hurraa!
    laskee sekin kurraa
     vavistessa maailmain.

    Pyöri, pyöri, rullaa,
    hiiu-viiu-vei!
    Haljetakses rullaa
    jotta päätä huilaa.
     Hiiu vei, hiiu vei.

Matkamies

    Tuuti, sieluni, nukkumaan
    vieraassa kaupungissa,
    raajani hetkeks oikenemaan
     vieraissa vuotehissa.

    Vieraskodista toisehen,
    hotellihuoneesta toiseen.
    Tyydy, sieluni iloinen,
     sutten kulkuhun moiseen.

    Kulkuri-hukka, sa ryömi näin
    luolaan, mi sattui vastaan,
    tääll' olet seurassa ystäväin
     outojen ainoastaan.

    Sulle he paljon on jättäneet
    tietämätt', tahtomattansa,
    itsensä tänne unohtaneet
     — vieneet rihkamansa.

    On kuin kasvi niin ihmeellinen
    täyttäis jok'ainoan loukon,
    kukkia kantaisi oksat sen
     lukemattoman joukon.

    Puun sen tunnen luonani nyt,
    puun sen huumaavaisen,
    johon on jokainen ympännyt
     sielunsa matkalaisen.

Hiljainen vieras

    Kiitos, elämä, antisi eestä,
     täyteiset maljat pöytääni kannoit;
    maistoin kyllä, ja myönnän kyllä:
    parhainta puolestas kaiketi annoit
    Maksamatta jos laskuni jää,
        ota laulu tää.

    En ylenkatsonut oo sua koskaan
     (en niin hulluksi koskaan tulle),
    niin, sitäpaitsi, kiitollisuuden
    melkoisen olen velkaa sulle
    (jos en ehkä sun lahjoistas
       niin sun oppikoulustas).

    Kiitollisuuden siitä ett' luonas
     oppia sain mitä tarvitsinkin:
    puhele ääneen, kuuntele hiljaa,
    aattele hiljaista hiljemminkin.
    Mitäpä nyt aattelen, haasta en,
       kiitän vain, ja laulelen:

    Katso, ma kaikkea antias maistan,
     nyökkään sulle: maljasi, vaari!
    pehmeä tuolis on, tyttäres auliit,
    hieno on viini, ja kuohuva.
    Hiukkasen maistan, hiukan
       kastan huuliain.

    Mutt' älä pahastu, jos näet kerran
     tuolini tyhjänä, tuoppini täynnä.
    Aattele: jospa se mies ois kerran
    armaan unosen helmaan käynnä,
    jospa se oikeuden ottanut ois
    vaieta ja mennä pois.
        Vapaasti ja julki

Soturi

    Vapaasti ja julki
    — hei, sotamies —
    kuoloon asti kulki
     aina sun ties.

    Kuolo kell' on eessä,
    — hei, sotamies —
    olkoon otsa seessä,
     poissa vihan ies.

    Vääryys on vastass',
    — hei, sotamies —
    hohtaa haarniskastas
     auringon lies.

    Vapaasti ja julki
    — hei, sotamies —
    kuoloon asti kulki
     aina sun ties.

Haukka

    On tilaa taivahalla.
     On äärtä yllä, alla.
    Tuul' viuhuu siivissäni mun
    ja aurinko on mun.
    Ei viha, ystävyys
     mun luokseni voi kantaa,
    ei talvi, kesä, syys,
    voi mitään mulle antaa;
    mun on vain totuus ylhäinen,
    jääkylmä, ikuinen.
     Mun silmäni ei pettäneet
    ma vaikka katsoin aurinkoon,
    mun siipeni ei uupuneet,
    vaikk' yli vuorten noussut oon.
     Mun kotini on avaruus,
    mun määräni on jumaluus.
    Kun uuvun kerran, putoan,
     ma korkealta putoan.

Myyrä

    Mikä pauhu kattavi maata!
    Miten valo on räikeää!
    Vuoks melun en kuulla saata,
     valon paljoudelta en nää.

    Pois täältä. Toivottomuuteen
    hukun, jos vain tänne jään.
    Pois, syvälle, hiljaisuuteen,
     maan povehen himmeään. —

    Nyt ylläni pauhata sietää.
    Ja pyytehet raivotkoon.
    Niist' en nyt aijo ma tietää;
     nyt syvällä, syvällä oon.

    Minä kaivan karua maata,
    teen tunnelit syvyyksiin;
    minä tahdon rauhani taata,
     ja en luota ma ihmisiin.

    Niin, heille, tuoll' yläpuolla,
    mun muistoni kuolkohon.
    He ei voi minulta kuolla.
     He yhäti luonani on.

    Yhä seuraan kaikkia heitä
    joka tiimoin ja tuokioin.
    Minä valvon elämän teitä.
     Minä maata vartioin.

    Ne on luonani juurillansa
    pien' korsi, ja vahva puu,
    joka korskalla kruunullansa
     päin pilviä kurkottuu.

    Saan tuntea kuinka ne varttuu;
    solukasvun kuulla saan;
    ja nähdä voin, miten tarttuu
     ne maahan juurillaan.

    Voin tuntea elämyksen
    mitä herkimmän, salaisen,
    tuta siinäkin kärsimyksen,
     koko kohtalon ihmisen.

    Maan elämän kohtaloissa
    yhä mukana elävä lien,
    mut pinnan tuulista poissa,
     pois parvista meluajien.

Tuutulaulu

    Suvut uudet nousee,
     vanhat katoaa.
    Alati, alati
    ajan hammas nakertaa,
    seinäseppä hakkaa,
     koi syö.

    Turha vaiva, hukkatyö.
     Lakkaa, lakkaa,
    vaivu nukkumaan.
    Miksi heräsitkään
    mailinaan olemattomaan,
    tietämään, tuntemaan
     miksi heräsitkään!

    Mitään ethän tietää voi.
     Turhaan rintas kapinoi.
    Paljon tiedät, tietäen
    aallonkäynnin allas,
     keinuen, keinuen,
    heräten,
    haihtuen
     aallon leikkiin allas.

Varjot

    Hst! — Varjoin maailmassa
    sa ootko milloinkaan
    heit' käynyt katsomassa,
     jotk' eivät milloinkaan

    voi päästä lepohonsa,
    ei mullan rakohon?
    He eivät pääse konsa
     maan mullan rakohon,

    vaan kotiansa vailla
    iät kaiket kulkevat.
    Kai kuollehilla mailla
     he kerran kulkevat,

    niin koskaan väsymättä
    iät etsein itseään
    kuin koskaan syntymättä
     he etsi itseään.

V

Vainajien kysymys

(Tampereen vapautuspäivänä 1921)

    Nuo muistot kalliit, katkerat niin
     taas vaativat äänensä kuuluviin
    ja kysyvät altista mieltä.
    Jos mitkään, niin tämä seutu lie,
    jos mitkään, niin nämä päivät lie
     kai täynnä muistojen kieltä.

    Kera keväisten päiväin ne heräävät,
     tuhatjoukoin ne yhteen kerääntyvät.
    Tilat arkiset ei niille riitä.
    Joka kummulta, kentältä saapuu ne luo,
    katusokkelot kaikk' yhä uusia tuo,
     joka talosta tulvii niitä.

    Ajan rattaan pyörtäen taakseppäin
     veri viikkojen luoksi ne vievät näin
   ja hetkien, jotk' on jo poissa.
    On kuin taas jyskisi kanuunat,
    tuliluikut räiskisi, taivahat
     ois liekkien purppuroissa. —

    Nämä päivät on päiviä vainajien.
     Niin ystävä niinkuin vihollinen
    nyt olkohon likellä meitä.
    He saapuvat luoksemme haudoistaan,
    tilin vaativat meiltä he uhreistaan.
     Voi, jos emme kuuntele heitä!

    Ei juhlat voi heitä tyydyttää.
     Vain sydänten kielen he ymmärtää,
    se voi heille rauhan antaa.
    He kysyvät meiltä: — Kun hetki on,
    me voimmeko, saakka kuolohon,
     saman uhrin maallemme kantaa?

Kutojat

    Näin joskus, kun päivä on mennyt
    ja saapuu hiljainen yö,
    minä vasta tunnen sen nyt
     kuin täytenä sydän lyö.

    Se on äkkiä täyttynynnä
    ihan tuhlaten tulvilleen,
    se on naurua, nyyhkyä, ynnä
     kuin hyökyä merten veen.

    Sitä kuuntelen ihmetellen
    ja melkeinpä peljäten —
    täys, humisten, läikkyellen,
     on huoneeni hiljainen.

    Unet saapuvat piiloistansa
    minut kutsuen katsomaan:
    ne elämänkangastansa
     yhä kutovat ahkeraan.

    Se kangas on ihmeellinen
    — alun ammoin on syönyt jo koi —
    mut uutta on syntyminen,
     käy polkuset, pirta soi.

    Kude hauras, niidet heikot.
    Ei touhusta tulosta lie.
    Miks unet, ne virkeät veikot,
     yhä sukkulata vie?

    Ei kysy ne mitä ja miksi,
    ne kutovat, kutovat vain:
    näen eteeni piirtyviksi
     kipukankahan kudelmain.

    Valo säihkyy pinnasta kankaan,
    sen ylitse varjot käy! —
    ei kutojat muistelevankaan
     koin hampaan tuhoa näy.

    Sitä katson, en käske, en kiellä.
    En muista, on pitkällä yö. —
    Miss' unet on, totuus siellä
     ja kauneuden hukkatyö!

Tervehdys merelle

    Meri, meri,
    ole tervehditty!
    Meren henki,
    ota minut luoksesi ja koettele minua:
     vieläkö kuulun sinulle.

    Meri!
    Sinä olet suuri.
     Sinun laineesi huuhtovat kaikkien maanosien rantoja,

    sinun laineesi kiertävät koko maapalloa,
    lakkaamatta ylistäen sinua.
    Sinun laineesi tulevat pohjoisesta ja etelästä,
    idästä ja lännestä,
     ja kohtaavat toisensa valtamerien äärillä.

    Meren aalto,
     ole tervehditty!
    Kanna tervehdykseni yli kaiken meren,
    kanna tervehdykseni ikuisiin aikoihin,
    kanna tervehdykseni ympäri maan piirin
     ja solmia se vyöksi maapallon ympärille.

    Meri!
    sinä olet suuri,
     sinun olemuksesi lepää liikkumatta auringon palossa,

    sinä olet kirkas kuin lapsen nauru,
     viileä sinä olet kuin sielun rauha.
    Äänetön sinä olet kuin iäisyys.
    Mutta syvällä uumenissasi
     sinä elätät hirviöitä,
    joita ei ihmissilmä koskaan ole nähnyt.
    — Mitä liikuttaa sinua aaltojen pauhu,
     mitä minun tervehdykseni, jota ne kantavat!

    Meri,
    sinut tahtoisin juoda sieluuni,
    sinun viileän kirkkautesi,
     viimeiseen pisaraan asti.

    Tahtoisin juoda sinut kuiviin
    ja nähdä salaisuuksiesi paljastuvan.
    Silmästä silmään tahtoisin katsoa synkimpiä käärmeitäsi,
     katsoa ovatko ne kamalammat kuin minun.

Ja laivat ne lähtivät —

    Ja laivat ne lähtivät retkilleen
    kun kukkivat kesäiset päivät,
    ne lens' yli metallinhohtavan veen,
     vanat valkoiset jälkeen jäivät.

    Oi, sieluni mun, mitä tunnetkaan?
    Olet aivan oudolla miellä!
    Ilon näitkö sä nousevan haudastaan
     syvält' jostain, rinnassa siellä?

    Tosin nääntymys paina ei suonissas,
    ei horna sisällä polta,
    kuin ennen, et kalva olentoas
     joka tuokio tuokiolta;

    mut punniten katsotko menneeseen,
    vai hyljitkö vastaisuutta?
    yli kukkivan maan, yli välkkyvän veen
     taot ehkä jo tuskaa uutta?

    Et aattele tuota. Sa ihmettelet
    vain ett' olet nyt, olet tässä,
    ett' huuliltas sanat voitolliset
     ovat lauluksi helähtämässä:

    Ja laivat ne lähtivät retkilleen
    kun kukkivat kesäiset päivät,
    ne lens' yli metallinhohtavan veen,
     vanat valkoiset jälkeen jäivät.

Mysterio

    Jot' en toivonut, tiennyt, sen lahjaksi saan.
    Yö saapuvi, kirkkaus kulmillaan.
    Päiv' synkkeni, yö tuli valoisaks,
     suur' pieneksi, pien' yhä suuremmaks.

    Kuin keskessä hehkuvan auteren.
    Kuin tuoksussa ulapan suolaisen.
    On tyhjästä syntynyt ihme uus,
     on tuskaisen-suloisin toivottomuus.

    On loppunut liike. Paikalleen
    jäi kierto maailman uupuneen.
    Käsvartensa levitti Kauneus
     kuin omaa sen oisi kaikkeus.

    On yhtynyt toivo ja toivottomuus,
    on seonnut uni ja todellisuus.
    Olen verhottu kultaan ja purppuraan.
     Mit' en aavistanut, sen lahjaksi saan.

Satu

    Mitä oli, mitä meni?
    — Mitään ei, ei milloinkaan.
    Kuka kulki ohitseni?
    — Eihän ketään ollutkaan.
    Oli unennäkö vain,
    leikki aaltoin keinuvain,
tuulen kulku rannan kaislikoissa.

    Yks on totta: leikki lasten.
    Yks on varma lupaus:
    touhut satukuningasten,
    satu, uni, unohdus.
    Sauhu ilmaan hajoaa.
    Unho peittää nukkujaa.
Mitään ollut ei, ei mitään ole poissa.

Unohtunut

    Vapauden tunnen
    kuin en milloinkaan
    — vapahaksi kun en
     koskaan tullutkaan.

    Unohduinko? — Minne?
    Katu, kivilles?
    Kentät, kukkiimme?
     Ilma, sinehes?

    Enhän tiedä — taikka
    senkin unohdin.
    Enhän muista vaikka
     kuollut olisin.

Oodi

    Yöt' ei, päivää ei ole koskaan ollut;
    maailmaa ei, kohtalon kätt' ei liioin;
    ihmist' ei oo tavattu; ihmisyyttä
        koskaan ei ollut.

    Hiljaisuus vain, humisten, pyörremyrskyn
    lailla kiitää, hulluna, juopuneena.
    Näätkö kuin sen tunnoton, vaisu katse
        unias vaanii!

    Nouskoon laulu — turhista kaikkein turhin,
    vertes painon ruokkima hetkest' hetkeen,
    oikku kaiken-kieltäjä, kaiken-luoja,
        hyödytön laulu —

    niinkuin suihkukaivo, mi yksiksensä,
    itsekkäänä, painolla synkän tahdon,
    tuulten leikin vietäväks' piirtää ylvään
        välkkyvän oodin.

EPILOGI

    Mi jälkeen jäi, se jäljess' olkohon.
    Sun työs on varma: täyttymys se on,
    ain' on se valmis — kiitos kohtalolle!
     täys täyttymystä, valmis tuomiolle.

    Sun työs on vastaanottaa Kaikkeus,
    sun palkkas kipu, kuolo, unohdus.
    Sa täytä tuntoas ja aavistusta.
     Sa kiitä osaas, osas unohdusta.