language: Finnish

PYHÄ YRJÄNÄ ELI RUNOUS, RAKKAUS JA RAHA

Kolminäytöksinen huvinäytelmä

Kirj.

LAURI HAARLA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1926.

HENKILÖT:

ADAM BILDE, pormestari.
RUTH, hänen vaimonsa.
EEVERT URPIA, näyttelijä.
SELMA, hänen vaimonsa.
HANS KORP, kirjailija.
LEOPOLD VAKAA eli POLLE, parturi.
IHANELMA PALMU, arvostelija.
LENNART RAIKO, näyttelijä.
TOHTORI HÖÖK, teatterinjohtaja.
LILL' MARGIT, tarjoilijatar.
AATAMI, vahtimestari.

I NÄYTÖS.

NÄYTTÄMÖ.

Eteishalli pormestari Bilden talossa. Oikealla seinämällä loisteliaasti koristettu uuni ja tämän lähettyvillä, etualalla, pieni pöytä tuoleineen. Vasemmalla siro sohva pöytineen ja lähettyvillä seinällä korkea peili. — Taka-ala päättyy pariin koko näyttämön leveydeltä kulkevaan porrasaskelmaan. Alimmalla askelmalla kaksi pilaria, jotka jakavat taka-alan kolmeen osaan. Pilarien välissä ovat kirkasväriset, nyt koossa-olevat verhot. Vasemmalle ja oikealle vievät ovet siten, että pilareitten editse on suora kulku ovesta oveen. Takaseinän muodostavat korkeat kaariakkunat, joista tulvii sisään voimakas, keltainen iltapäivän valaistus.

I KOHTAUS.

Hans Korp, kalpea nuori mies, istuu oikealla pöydän luona. Hän on puettu kuluneeseen pukuun, istuu epävapaasti, vaivautuneena ja painaa jalkapohjiaan visusti permantoon, jotta pahasti rikkinäiset kengänpohjat eivät näkyisi. Eräs hienosti puettu pari tulee vasemmalla. Oikeanpuolisesta ovesta tulee Ruth vieraita kohti, ottaa heidät hymyillen vastaan ja ohjaa vasemmalle; seuratessaan vieraita hän katsahtaa Korpiin ikäänkuin aikoen lähestyä, mutta näyttää äkkiä käyvän epävarmaksi ja katoo oikealle. Hans Korp on tällöin katsahtanut hermostuneena taakseen ja vetäissyt taskustaan käsikirjoituspinkan, jonka marginaaliin alkaa tehdä merkintöjä, kiireisenä, välillä tukkaansa pörröttäen.

Lennart Raiko, puettuna Sokean pukuun, mutta kasvoilta vielä
naamioimatta, tulee oikealta yhdessä vielä vierailupuvussa olevan
Selman kanssa. He vetäytyvät pilarin suojaan ja aikovat suudella, mutta
Korp yskähtää merkitsevästi, jolloin rakastuneet kavahtavat erilleen.

SELMA (hämillään). Niin, se jäi tänne — käsilaukkuni.

RAIKO (keikarimaisen kohteliaasti). Etsin oitis. (Siirtyy vasemmalle pöydän luo, täältä Hans Korpin eteen, joka ei ole häntä huomaavinansa; Korpille.) Anteeksi — käsilaukku?

KORP (tehden yhä merkintöjään). Ei ole tarpeen.

RAIKO (nenäkkäästi). Mikä ei ole tarpeen?

KORP. Käsilaukku.

RAIKO. Suvainnette kuitenkin siirtyä etsiäkseni.

KORP. Ei ole syytä.

RAIKO (tulistuen). Herra hävyttömyys.

KORP. Vain välttämättömyys.

RAIKO. Tolvana, koivet syrjään!

KORP (koroittaen ääntään). Ei ole syytä!

RAIKO (suunniltaan). Syytä, syytä! Miksi ei ole syytä, saanko kysyä?

KORP. Kengänpohjani nauraisivat teille (viitaten Selmaan) ja tälle rouvalle päin naamaa ja syystä. Kas näin! (Nostaa nauraen jalkansa korkealle, jotta rikkinäinen kengänpohja paistaa.)

RAIKO. Hullu!

KORP. Tai ihme Hyperboreassa. (Nostaa molemmat jalkansa.) Runoilija ammattikengissään! (Räjähtää nauramaan.)

RAIKO. Kuinka? Tekijäkö?

KORP (nousten). Aistiviallisten kunniaksi! Ja tullut tuomiolle.

RAIKO (kohteliaasti). Harjoituksiin vain, tietääkseni — —

KORP. Ei, syytettyjen penkille, kokemaan, miten mahdotonta on kuurojen ja sokeitten ihastua näytelmään.

RAIKO (liioitellun kohteliaasti). Tarkoitatteko, että Hyväntekeväisyysseura Aistiviallisten Huoltoa Varten voisi jättää legendanne juhlasta pois? Mahdotonta —

KORP. Oivallista! Te ainakin tulette loistamaan näytelmän sokeana kerjäläisenä: Sokkosilla pilareitten takana, liian sokea löytämään kadonnutta laukkua ja älyssä— (Istuutuu jälleen; ryhtyy selailemaan käsikirjoitusta.)

RAIKO (hämmentyy; syvään kumartaen). Herra kirjailija — niin, pormestarin, johtokuntamme puheenjohtajan, erikoisesta pyynnöstä olen ottanut Sokean tehtävän. Ja kun alkuperäinen osajako oli ollut kirjailijan, olen sitäkin kiitollisempi. (Viitaten taka-alalle.) Ja ymmärrättehän, näin taiteilijamaailmassa —

KORP (keskeyttäen, äkkiä). Kuitenkin: (sormella osoittaen) naamio puuttuu vielä ja harjoitus alkaa. Näkemiin. (Puoliksi Selmalle.) Sill'aikaa löydän kyllä rouva Urpian kanssa sen onnettoman laukun.

RAIKO (kääntyen Selman puoleen). Kuinka — tunnetteko?

SELMA (lähestyen). Herra Korp on mieheni parhain toveri. (Korpille; hätäisenä.) Tahtoisin puhella — kahden kesken.

RAIKO. Ahaa, ymmärrän, ettei herra kirjailija niin ollen ole voinut sälyttää minun harteilleni Pyhän Yrjänän ritariviittaa, vaan sokean statistin riekaleet — — Eevert Urpia —

KORP (nousee; huvittavasti hermostuneena). Herran jumala, mies! Te syötte minun hermojani kuin nauta niityllä heinää. Menkää! Silmät maalilla tukkoon, karvasmanteleita nenäkittiin, ja aistiviallisen oikea illusioni on valmis. Hiiteen täältä!

RAIKO (kumartaen; myrkyllisesti). Oi maestro, olen harjoittava uskollisesti aina ensi-iltaskandaaliin saakka, mikäli ei herra pormestari havaitse sitä ennen legendaanne yliaistillisen aistivialliseksi. (Poistuu oikealle.)

SELMA (ottaen Korpia pyytävästi kädestä; vieden hänet pöydän luo vasemmalle).

Kuulkaa minua, tulkaa tänne — istumaan. (Istuutuu; hämillään.)
Lupaattehan minulle jotain? Se oli tyhmän tyhmää kaikki —

KORP (on jäänyt seisomaan; keskeyttäen). Vai niin. Siitä suudelmasta jäi, nään ma, synnintunnon maku?

SELMA (hädässä, rukoilevasti). Eevertille ei sanaakaan — Luvatkaa! Ei pienintäkään vihjausta hänelle.

KORP (sujuvassa keskustelusävyssä). Tiedättekö, miksi sanotaan sellaista jumalanluomaa, joka pitää kukosta enemmän kuin leijonasta?

SELMA. Ei pilkkaa, ei leikkiä nyt. Tehän tunnette hänet. Hän on mustasukkainen ja julma. Hän ei tunne sääliä.

KORP. Ettekö tiedä? Se otus on nimeltään kana.

SELMA. Jos hän suuttuisi minulle, tulisin onnettomaksi koko elämäni ajaksi. Sillä — kaikesta huolimatta — mitä ovat muut hänen rinnallaan?

KORP. Entäs te, joka kiemailette kukkopoikia "hänen rinnallaan", hänen, leijonan ja Pyhän Yrjänän? Entäs te?

SELMA. Entäs, entäs — — kana, tyhmä hanhi, hullu! Se on totta kaikki. Mutta myöskin nainen, nainen! — Eevert on kuuma ja kylmä, kaunis ja peloittava — —

KORP (keskeyttäen; äkkiä). Miksi hän on mielestänne peloittava?

SELMA (epäröiden; etsien sanoja). Niin, miksi — - jospa tietäisin — —
Minusta tuntuu usein kuin hän astuisi tietänsä liian suoraan —

KORP. Vallihautaan ja muuria päin, juuri niin. Ja siksi on hän minun veljeni. Hänen sydämensä on kokonainen, se palaa ja riemuitsee vain vaikeimman edessä.

SELMA (kiihkeästi; syyttävästi). Mutta se sydän ei ole koskaan minun vallassani. Saan kierrellä häntä kuin mitätön perhonen kaunista petoa. Ja ihailla ja jumaloida, niin että pyörryttää! Ymmärrättekö? Väliin tekee mieli lentää vaikka marakattien seuraan, jossa minäkin saan hieman ihailua ja nöyriä sanoja. — Ei kukaan nainen jaksa olla orjatar aina.

KORP (lyöden leikiksi). Eihän toki, mutta jumalatar, vaikka paviaanien joukossa. Muistuu melkein mieleen se vanha Simonides Amorgoslainen, joka väitti naisen lyhytkaulaisimman apinan turhamaisimmaksi tyttäreksi.

SELMA (nousten; tulistuen). Miten häjy te olette!

KORP (iloisesti; kuin sovittaen). Minä tarkoitan: jumalattarenlaista on kuunnella kaunista naista!

SELMA (surullistuen). Teidän älynne ei minun hätääni riitä. Rakastan häntä, enkä yhtäkään noista — tuolla. Siksi juuri hänen vihansa minua kauhistaa. Mutta olkoon. Sydämeni on vain ruokaa rakkaimmalle pedolle. Hän matoparan tallatkoonkin. Menen ja ripitän itseni hänelle. Te ette ymmärrä, että naisella voi olla perhosen siivet, mutta samalla kaipuu — joutua rakkaimpansa jalkojen tallattavaksi. (Kääntyy, kulkee oikeanpuolista ovea kohti.)

KORP (pysähdyttäen). Seis! Niin kaunis rippi saa aina synninpäästön multa.

SELMA jää epäröiden seisomaan.

KORP. Kuinka saatoitte sellaista ajatellakaan! Hyveellisessä demokratiassakaan eivät kaikki kansalaiset sentään ole ilmiantajia. Vakuutan: olen puolueeton ja mykkä. Turha meidän on tulivuoreen heittää kekälettä, (muuttautuen melkein pahaa ennustavaksi; terävästi) varsinkin kun se on viime aikoina käynyt perin levottomaksi. (Tarkoituksellisesti painostaen.) Sen rinteillä kasvava viinirypäle saa tänä vuonna kukoistaa kuin — armosta.

SELMA (miettivästi; huoahtaen). Olen tuntenut sen.

KORP. Kas noin — hieman melankoolinen — — Se sopii tämän illan hurskaaseen legendasävyyn. Mutta nopsaan, pukeutumaan — airuen puku ylle, pojaksi muuttukaa ja naisen murheet pois.

II KOHTAUS.

Viimeisten sanojen aikana tulee vasemmalta tohtori Höök, teatterinjohtaja.

SELMA (Hans Korpille; iloisesti; sydämellisesti). Näkemiin, te julma ilveniekka. (Poistuu oikealle.)

KORP (tervehtien Höökiä). Olen odottanut teitä, herra tohtori, saadakseni kuulla, oletteko hyväksynyt "Pyhän Yrjänän" teatterinne ohjelmistoon.

HÖÖK (hyvin kohteliaasti). Niin, olen sen lukenut, niin — tuskin uskallan vaikutelmaani siitä ilmaistakaan sellaisin mainesanoin kuin sen herättämä tunnelma —? miten sanoisin — aivan kategorisena imperatiivina minua käskisi lausumaan. Pelkään melkein herättäväni itserakkauden pahanhengen nuoressa kirjailijassa. — Mutta en voi olla sanomatta, että omasta puolestani ei minulla voi olla mitään sitä vastaan — —

KORP (iloisesti). Eikö?

HÖÖK (yhä kohteliaasti). Tosin on meidän kuultava ennen kaikkea Ihanelma Palmun käsitys — hän on suvainnut luvata — vaivautua tänne harjoituksiin. Katsokaahan — huomattavan julkaisun edustajana on hänen makunsa — kuinka sanoisinkaan — oraakkelinarvoinen runoilijoille, joiden tulisi osoittaa hänelle mitä suurinta huomaavaisuutta — — (yhä innostuen) kuin papittarelle.

KORP (hämmästyen; melkein huudahtaen). Niinkö?

HÖÖK. Ja toisekseen — tai oikeammin viimeiseksi en voi jättää mainitsematta —

KORP (kohottaen hermostuneena käsiään; kääntyen katsomoon). Kirjallista inkvisitsionia!

III KOHTAUS.

Ruth seurassaan eräs nuori neito tulevat oikealta. Ensinmainittu on tummahko nainen. Silmien ilmeikkyys on voimakas. Ne katsovat milloin unisen hiljaisina, milloin totisesti ja avomielisesti. Hän on loistavassa ja aistikkaassa puvussa.

Naisten kulkiessa vasemmanpuolista ovea kohti pyrähtää nuori neito kiirehtien edelle ja huudahtaa välittömästi Korpin repliikin jälkeen: Ihanelma, Ihanelma! Katoavat vasemmalle, josta alkaa kuulua iloista äänten sorinaa.

HÖÖK (seuraten Korpia etualalle). Niin, en voi jättää mainitsematta, että korkein — sanoisinko — instanssi, elävä voima ja mahti, jota ilman runous menettäisi välittömän kosketuksensa ankaraan elämään, se on — sanon suoraan — pankki, kapitaali ja luotto —

IV KOHTAUS.

Ihanelma Palmu ja äskeiset naiset tulevat vasemmalta ja jäävät keskustelemaan taka-alalle. Ensinmainittu on lyhytkasvuinen, hieman kummallisesti puettu nainen. Kasvot ovat kalpeahkot ja haaveelliset, ja niissä näkyy varhaisen vanhuuden juonteita.

HÖÖK (kumartaa naisille näiden tullessa).

KORP (yksin; kuin vasta itsekin äkäten mistä on kysymys). Nämä taitavat olla niitä kulissientakaisia koettelemuksia!

HÖÖK (kääntyen jälleen Korpin puoleen). Näen kasvoillanne hämmästystä? Myönnätte — se on kokemattomuutta. Vaatimaton ajatukseni on ilahduttava totuus. Sen symbooli on vekseli: logiikan, järjestyksen ja yhteiskunnallisen oikeuden vakuuskirja. Sanalla sanoen: Vekselin asettaja on vuosisatamme teatterin itseoikeutettu herra.

KORP (kääntyen ivalliseksi). Ymmärrän — ihan historiallisesti.

HÖÖK. Tarkoitatteko?

KORP. Hän käskee — tarkoitan — ja kultavaa'alla mittaa runon arvot kuin — kuin ennen Borgiat ja Sforzat myrkyllä ja miekalla. Siis: makutuomareista korkein?

HÖÖK. Aivan oikein! Me olemme vain tunnustajia. Näin ollen — pormestari määrää "Pyhästä Yrjänästä". Haen hänet tänne. (Aikoo poistua; kääntyy lähellä ovea.) Hänhän tuntee legendanne?

KORP. Luultavasti! Hän näyttelee siinä luontaisella varmuudella
Hanumaanian höperöä kuningasta.

HÖÖK. Grossartig! Menestys on taattu! Hän tulee oitis. (Poistuu oikealle.)

KORP (kävelee hurjasti edestakaisin etualalla). Tuhannentuhatta rietasta marakattia! (Oikealla soi kello. Korp sävähtää; melkein karjaisten). Soittakaa kolmas kerta! (Taka-alalla olevat naiset katsovat häntä kumissaan. Korp heittäytyen tuolille oikealle). Tjaa, nyt tultiin labyrinttiin, joka on pankkiholveja täynnä. Lähettäkää tänne kaunis Ariadne, kerä hamppunuoraa myötä. Takaan, että tepsii! (Jää tuijottamaan.)

on viitannut vieraitaan astumaan sisään. Ihanelma ja nuori neito katoavat oikealle, ja Ruth seuraa heitä ovelle saakka, mutta kääntyy sitten äkkiä takaisin ja lähestyy Korpia.

RUTH (koskettaen Korpia olkapäähän ja kumartuen hänen puoleensa; kiihkeästi, kuiskaten). Te yksin voitte meitä auttaa.

KORP (kuin heräten pahasta unesta). Rouva Bilde! Mitä nyt?

RUTH. Hänen katseensa oli toivoton. Niin ei saa olla. En jaksa torjua enää. (Ojentaen kirjettä.) Tämä on hänelle. Antakaa se niin pian kuin suinkin. Luvatkaa. —

KORP (vilkastuen). Älkääs, samalla tunnilla kaksi todistusta luomiskertomusta vastaan!

RUTH (katsoen hätäisesti oikealle). En voi viipyä kauan —

KORP. Mutta täytyyhän teidän toki myöntää, että Eeva on ennen Aatamia luotu. Kuinka hän muuten olisi voinut esiintyä paratiisinäyttämöllä niin kypsänä viettelijänä ja saman lahjan jättää vielä perinnöksi tyttärilleen?

RUTH (suloisen pyytävästi; tarjoten yhä kirjelappua). Pian, ottakaa!

KORP (nousten; ottaen kirjeen). No, vekseli se voi olla tämäkin, vaikka lankeemispäivä epävarma.

RUTH. Lupaattehan — varmasti.

KORP. Lupaan ja vannon.

RUTH (poistuu oikealle).

KORP (yksin, istuutuen, lukien kirjettä).

Eevert Urpia — (Puoliksi itsekseen, puoliksi kuin keskustellen yleisön kanssa.) Enkös sanonutkin: ei tulivuoreen ole tarpeen kekälettä. Kuitenkin? Moraalini taitaa olla satimessa? Aatteles, poika. Toisten synnit salaat ja toiset syntiin autat, mikä homma — vanhalta nimeltään — lie paritusta. Olen uskottoman rouva Urpian syntisäkki ja syntiin valmiin pormestarin rouvan rippi-isä. Petetyn aviomiehen autan pettämään petollista rouva Urpiaa. Ja petetyn pormestarin — joka muistaakseni puolestaan rakastelee Nubia-ravintolan tarjoilijatarta — sekä hänen uskottoman vaimonsa kunnia ja maine on hallussani. — Jos olisin juutalainen tai vähittäiskauppias, tekisin rahaa. Tai pappi? Saarnaisin nämä vuohet lammassieluisina kaidalle tielle. Mutta — seikkoja näitä runoniekkana punnita? (Hetken vaitiolo; äkkiä.) Annapas olla — — Eipä hullumpaa! Tämä runolta ja elämältä tuoksahtaa. (Jälleen miettivästi.) On sekaisin rikasta ja köyhää, viisasta, tyhmää — ja lemmen tähden viisainkin vialla päästään — (Nousten; riemuissaan.) Nyt ymmärrän! Heidän tuskassaan ja riemussaan lävitseni virtaa elämä, ja virran suunnan määrään minä. Vai paritusta? Ei sinne päinkään. Runonvirkaa on juuri tämä. Tehdä näytelmää näin keskellä elämää. (Kävelee kiivaasti edestakaisin, pörröttäen kiihkoissaan hiuksiaan; pysähtyen.) Oiva aatos! Runoniekka alkaa improvisoida! (Kello soi toisen kerran.) Luulen — he soittavat oman näytelmänsä alkamaan. (Menee lähelle oikeanpuolista ovea; viitaten.) Polle! Polle! (Palaa takaisin keskinäyttämölle.)

V KOHTAUS.

Ihanelma almu tulee oikealta.

IHANELMA PALMU. Herra kirjailija, hauska tavata.

KORP (käännähtäen ympäri). Hauskako?

IHANELMA PALMU. Totta kai. Persoonallinen kosketus tekijän kanssa näin ennen näytelmää, se lähentää ja — —

KORP (iloisesti). Haluatteko rikostoveriksi? Kai myönnätte, että se entinen suomalainen laiskuus jatkuu nykyisessä tasavallassa lyyrillis-eepillisenä sivistyksenä, ja näytelmäkirjoitus on rikos?

IHANELMA PALMU (kohteliaasti). Mikä affektabiliteetti. —

KORP (ärtyneenä; nostaen käsiään). Mikä irritabiliteetti.

VI KOHTAUS.

POLLE, puettuna ja naamioituna näytelmää varten Rammaksi, tulee oikealta.

KORP (Pollelle). Polle, näyttämö kuntoon.

POLLE. Ka, se sassiin käy, veli Korppi. (Vetää seuraavan keskustelun aikana pilariverhot kiinni, jolloin valo muuttuu punertavaksi ja fantastiseksi. Menee tämän jälkeen oikealle pöydän luo, siirtää iätä hieman ja lopulta istuu pöydälle, puolittain selin yleisöön, koko ajan kuunnellen toisella korvalla keskustelua.)

IHANELMA PALMU (heti Korpin repliikin jälkeen). Mutta, herra kirjailija, näin leikin ohella hieman asiaakin. Herra pormestari pyysi minua ilmoittamaan teille, että hän puolestaan jättää legendanne lopullisen hyväksymisen riippumaan minun arvostelustani. (Viitaten Korpia istumaan.) Ette siis kieltäytyne keskustelemasta hieman sen syntyhistoriasta, katsokaas — —

KORP. Ahaa, vekseli siirrettiin ja syntyi naisellinen pakkovalta.
(Kumartaen.) Alistun. (Istuutuu tuolille.)

IHANELMA PALMU. Niin, en voi sille mitään, että sukulaishenget — esikuvat merkitsevät arvostelijalle yhtä paljon kuin kirjailijallekin. Ettekö tahtoisi mainita joitakin nimiä, edelläkävijöitä, jotka olisivat olleet — niin sanoakseni — kummeina teidän kirjallisessa kasteessanne ja etenkin Pyhälle Yrjänälle —

KORP. Nimiä? Lieneehän niitä. Ensiksikin tuo kuuluisa kirkkoherra
Naogeorgus — —

IHANELMA PALMU (hämmästyen). Miten kummallista?

KORP. Ja sitten: (laskien nimet nopealla vauhdilla) Ischyrius, Macropedius, Placentius, Marabaeus, Araldo, Bibbiena, ja entäs, Joachim de Coignac, Rivaudeau, Jean de La Taille — siinä kummeja melkein tusina.

IHANELMA PALMU. En tunne lähemmin noita nimiä —

KORP (merkitsevästi; hävyttömästi). En minäkään.

IHANELMA PALMU (nousee; suuttuneena; kylmästi). Te käyttäydytte kummallisesti!

KORP. No, kukas nyt voisi olla lähemmin tuttava kummiensa kanssa?

IHANELMA PALMU. Käsittänette, että luottamukseni teihin runoilijana on kadonnut. (Kääntyy, menee oikealle.)

KORP (hänen jälkeensä). En siedä sitä kantakirja-estetiikkaa!

POLLE (hyppää pöydällä ja lähestyy Korpia takaapäin; innostuneesti; salaperäisesti). Lill' Margit on täällä.

KORP (ärtyneenä). Mikä hemmetin Lilli?

POLLE. "Nubian" Lill' Margit, oman kapakkamme kaunein tyttö — älä ynseile, poika, kylläs sen muistat.

KORP. Ahaa, se pormestarin rakastajatar.

POLLE. Valhe! (Nolostuen.) Tai — jos joskus liekin ollut, nyt on minun vain, minun laulujeni aihe. (Haaveellisesti.) Kun päivin ihmislasten päitä haukkiloin ja kerin, vain häntä muistin. Jos illoin ryyppäsin, Lill' Margit lemmetön oli ryypyn syy. (Proosallisesti selittäen.) "Lill' Margit Lemmetön!" Se on erään lauluni nimi. (Melkein kiukusta itkien.) Kuinka paljon olenkaan värkännyt lauluja hänelle! Hyviä lauluja — eikös olekin?

KORP (taputtaen Pollea olalle; nauraen). Hyviä tietenkin, ei niissä ainakaan ole tomuista akatemiaa.

POLLE (innostuen). Ja aatteles, se pakanan tyttö pakkas ne lukematta.

KORP. Kas, pormestarin seteleissä taisi olla selvempi teksti. Ja sitäpaitsi, meillä on yhteiskohtalo: sinulta hän riistää lemmen setelillä ja vekselillä mulle runomaineen mittaa. Mutta ei surra, poika. Huvinäytelmään se herra pannaan leikariksi.

POLLE (kekkavan iloisesti). Mitäs surra, kun tyttö on minun. (Nopeasti kertoen.) Hän tahtoi päästä palatsiin. Pormestari pyysi minun hankkimaan näytelmään kansaa. Toin hänet kansalaiseksi tänne. Ja mitäs sain? Kaikki runot hän vannoi lukevansa. Ja jos ei runovoima naista voita, ei taivaass' enää ole jumaloita! Eiks' niin? (Hykertelee ja elehtii iloisena.) Mutta kuule, annapas kansalaisillekin yks' repliikki — semmoinen Lill' Margitin huulille sopiva. Hän tahtoo esiintyä, nääs — sillä tytöllä on vasta plastiikkaa! Kelmi olet, jos kiellät.

KORP (puoliksi itsekseen). Se sopii kyllä. Sain aatoksen lisää. Saat kilpailla pormestarin kanssa ja sotkea herralta pelin. En ketään teistä vihaa, vaan ohjaan, autan. Vain kehno konnuus ja suurten mahtiaikeet jääkööt apuani vaille. Ne piruiltansa saakoot keinot. Mutta teille, kuumasti rakastuneille, teistä jokaiselle avun annan kunkin rukouksen mukaan. Onko selvä?

POLLE (täysin ymmällä). Taiat sinä jotain meinata.

VII KOHTAUS

Eevert Urpia, naamioituna ja puettuna keskiaikaiseen, mutta ei panssaroituun, Pyhän Yrjänän pukuun; tulee oikealta.

URPIA (jo ovelta). Nyt taivaaseen tai hautaan, veljet! (Tullen Korpin luo; intohimoisesti.) Nyt tiedän sen, hän ei pelkää enää. Hän tietää rakastavansa. Sen näin hänen katseestansa. Se heräsi unisesta rauhastaan, ja aukeni päilyvä meri, ikuinen ja hukuttava meri. (Syvästi liikutettuna.) Päivä päivältä yhä selvemmin on elämäni hajonnut kuin riekaleiksi hauras vaate. Nyt tuli elämän armo!

KORP. Ja avioriita kai?

URPIA (tulistuen). Älä pilkkaa, mies! Sinun täytyy auttaa minua.

KORP (ojentaen kirjeen). Tämä auttaa kai aluksi.

URPIA (avaa kirjeen; luettuaan). Sen tiesinhän — mihin kutsunenkin, hän saapuu. Ja minä hullu, hullu! Arkailin ja vapisin kuin koulupoika. Tänään vielä — minun täytyy sanoa hänelle — tahdon kuulla kahden kesken. — Miten tyhmän kirjoititkaan näytelmän! Kuin houkko Pyhä Yrjö pelastaa toisen kihlaaman prinsessan ja taluttaa isän suojaan poroporvarin tapaan. Ei hetkeäkään kahden kesken, ei kulissien takana, ei näyttämöllä. Sankarin pitää rakastua.

KORP (räjähtää nauramaan). Tottakin, liian hurskasta koko roska!

URPIA. Älä koiku, Korppi, keksi keino. Taikka tänä iltana tapahtuu skandaali.

KORP. Se tapahtuu, nähtävästi, joka tapauksessa. Mutta minä tahdon olla siinä mukana. Ja keksin myöskin keinot. (Vetäen taskustaan käsikirjoituspinkan.) Kuulkaa, pojat, tämä näytelmä muutetaan!

POLLE (innostuen mukaan). Heh — siitäpäs tulee —

KORP (kirjoittaessaan pöydän luona). Pyhästä legendasta tehdään ryöstö-, kauhunäytelmä. Hurskain repliikeistä poistetaan hm, tjaa — ja sijaan lyödään Orlando furioso ja lemmen myrsky. (Kirjoittaa hetken.)

POLLE (Korpin kirjoittaessa). Lill' Margitille myöskin pari sanaa.

KORP (ojentaa käsikirjoituksesta pari lehteä Urpialle). Siinä saat. Pänttää päähäsi. Sen kun lasket, sekoo samalla kuningas osassaan, ja sitten: hoida koko sekamelska.

URPIA poistuu repliikkiä lukien taka-alan verhojen taakse.

KORP (Pollelle). Ja Margitille mene opettamaan seuraavat sanat:
Kuningas poistukoon, sen tahtoo sankari ja kansa.

POLLE (ilostuen). Kyllä opetan ja — jetsulleen.

KORP. Ja kansa huutakoon myötä.

POLLE. Jaha, jaha — — (Menee vasemmanpuolista ovea kohti, hokien.) "Kuningas poistukoon, sen —" (Kääntyy ovelta takaisin.) Mutta milläs paikalla se sanotaan?

KORP. Naisen ymmärrys sen kyllä keksii. (Retkahtaa nauraen tuolillaan; kello soi kolmannen kerran.)

VIII KOHTAUS.

Ihanelma Palmu ja tohtori Höök tulevat oikealta, menevät istumaan vasemmalle.

HÖÖK (kulkiessaan näyttämön yli; Korpille). No, herra kirjailija, näytelmä alkaa.

KORP (yhä istuen huolettomasti). Eikö mitä. Se jatkuu. (Nousten.) Tosin toistaiseksi on meidän mentävä pakoon ajan ja paikan vankilasta Hanumaanian valtakuntaan. Katsokaas, tämä muuri tässä on palatsi, josta tulee kuningas ja prinsessa. Tuolla verhojen takana on linnan portaat, kaupunki ja synkät muurit. (Viitaten vasemmalle.) Mutta täältä tulee linnaan valtatie ja sitä myöten parhaillaan kaksi veijaria, toinen lurjus, toinen houkko, tai — nykykieleen tulkittuna — toinen kapitalisti, toinen proletaari. (Lyöden käsiään yhteen.) Rampa ja Sokea, laukatkaa! (Siirtyy melkein näkymättömiin oikealle.)

IX KOHTAUS.

Sokea ja Rampa, naamioituina täysin osansa mukaisesti, tulevat vasemmalta siten, että Sokea kantaa selässään Rampaa. Rammalla on olalla pieni kaupustelutaukku, Sokealla keppi.

RAMPA (pitäen Sokean korvista kiinni). Sinä paariakoira, etkös käänny!
(Kääntyvät etualaa kohti.)

SOKEA. Älä väännä.

RAMPA. Ptruu — —

SOKEA kompastelee, joten rampa putoo selästä maahan.

RAMPA (pääsemättä ylös; karjuen). Sinä myysialainen aasi! Pyhä Tekla käänsi leijonan kristityksi, mutta noista korvista on turha kääntää. — Sokko, tuo keppini tänne, että pääsen pystyyn.

SOKEA. Vaaku siinä, senkin lynkkäkoipi varis. Seitsemää kuolemansyntiäs huutele auttamaan. Karkaan.

RAMPA (mielistelevästi). Noo, veli sokko, jokos tehtiin rauha? Nääpäs — yhteisten etujemme napanuora lujempi meillä on kuin kaksoisilla. Sinä taidat tietä talsia ja rampaa kaverias kantaa. Mutta kompastut ja pääsi seinään lyöt, jos en lautasillas istu ja askeleitas ohjaa. Kas, puolikkaita ollaan kumpikin. Lyöpäs keppi kouraan.

SOKEA (salaisella riemulla). Sokeatpas tulevat näkeviksi, kun saapuu Pyhä Yrjö — sorrettujen ritari. (Ilkkuvasti.) Mitäs sitten teet? Saat nelinkontin ryömiä.

RAMPA (kilistäen rahamassinsa rahoja). Kuulepas, veli sokko. Saat lantin Hanumaanian käypää rahaa. (Ottaa lantin hyppysiinsä.) Jos et olis sokko, hyppäisit kuin oinas. Tulenkeltainen leijonanpää on koreasti lyöty vaskeen. Noo, kaveri, saat kepistä lantin.

SOKEA (ihastuneena). Annatkos — (Ojentaa haparoiden kepin Rammalle.)

RAMPA (kiskaistuaan kepin itselleen nousee, astuu vaivalloisesti pari askelta ja tarttuu lujasti Sokean käsivarteen). Äläh, vai leijonamynttiä mangut? Eikös käpälä riitä, häh? Totteletkos?

SOKEA (surkeana). Käske, herra, laukkaan tahtosi mukaan.

RAMPA (leppyneenä). Naa—nii — taas oltiin kaverukset. Mutta saitkos tapauksesta tästä viisautta älliis? Katsos, sinut peijasin ja siksi juuri olen herras. Mull' on kaupuslaukku ja tavaraa. Tääll' on siilinnahkaa pala ja kollikissan myös. Sanon markkinoilla: jos tällä päätäs sivelet, saat haituvia kaljamakalloos. Jos tällä vilhusilmä akkaas unessa hivelet, käy uskolliseksi. He uskovat, kas min'en aasin varjosta käy sanaharkkaan. Entäs tämä? Mull' on pärskäjuurta, seesam-öljyä ja neilikkaa. Kun niistä taikinan teen ja vielä sinapilla voitaan, käy ansaan joka sorkka. Yhdelle sanon: korvaas pistä, kuulet enkeleitten laulun, ja toiselle hoen: kuules, veli veikkonen, täss' on ihmesalvaa, tällä juuri voiteli Kristuksen haavat Joosef Arimatialainen. Ja kauppa käy. Kas, minä osaan ketunnahalla leijonanvuotaa jatkaa. — Mutta sinä, ruipelo parka, et saanut ketulta mitään. Ja siks' olet orja.

IHANELMA PALMU (ponnahtaen suuttuneena pystyyn; kauhistuneena). Sietämätöntä! (Höökille.) Kuuletteko? Hän pääomaa pilkkaa. Ja miten sirkusmaista! Hänen henkilöillään on klovnien vaatteet.

KORP (kumartaen). Mutta aivoissa, hyvä neiti, vain terveet liikeperiaatteet. (Näyttelijöille.) Jatkakaa.

        Ihanelma Palmu istuutuu suutuksissaan, keskustelee
        tuohtuneena Höökin kanssa, joka kumarrellen myöntelee.

SOKEA. Ketut pakenevat luoliinsa ja rosvo Jarbas saa surmansa, kun saapuu Pyhä Yrjö pelastamaan prinsessaamme —

RAMPA. Pyhä, pyhä — — eipäs ole tullut. Jo vuottaa rosvo Jarbas porttien edessä saalistansa. Tänään, tän'aamuna juuri tuli aurinko Leijonan merkkiin. Ja tänään Jarbas veronsa vaatii. Prinsessasta ihan saa se makupalan, sillä häneen tänä vuonna arpa lankes. Mikäs auttaa? Jos ei kenkään Jarbasta tasapäätappelussa surmaa, on verivelka maksettava, tai polttaa rosvo kaupunkimme. Häh, onkos tullut yhtään sankaria?

SOKEA. Tulee vielä. Hätäviesti vietiin kuninkaalta. Alas vuoriltansa sankari astuu ja valistaa sokeat —

RAMPA. Pöh, mitäs auttais, vaikka näkisitkin. Ei silti aivos riitä kaupanpeliin. Ei, poika, nöyrry säätyjakoon. Paratiisissa sen on alkujuuri. Nääs — niin kertoo pyhä tarina — kun Aatamin ja Eevan luokse tuli vieraisille Jehova, kas panipas siinä illansuussa Aapelit, Kainit ja muutkin pojat noppasille. Ja mikäs oli tulos? Ken rivakasti riiteli, tuli kuninkaaksi tai ritariksi. Ken juksas taitavimmin, pääsi kauppiaaksi taikka prelaatiksi. Mutta keneltä nyrkki sekä sukkeluutta puuttui, orjaksi säättiin. Onkos selvä?

SOKEA. Kuulen askeleita. Vastaan haparoin. (Aikoo kääntyä taka-alalle.)

RAMPA (vetäen Sokean vasemmalle etualalle). So-soo, ei kiirettä, poika.

IHANELMA PALMU (nousee, siirtyy keskinäyttämölle). Minun hermoilleni liikaa. Te tarkoitatte halventaa syntiinlankeemusta —

KORP. No, tottakai — Ylistäisinkö lihan hairahdusta?

IHANELMA PALMU (Höökille). Ihmettelen herra pormestarin pitkämielisyyttä. Eikö hän havaitse, että tämä "kirjallinen tapaus" on vain vaarallista mauttomuutta?

KORP. Katsokaas, sananvapaus! Se sietää vertauskuvallisuutta — toki meidänkin maassa.

IHANELMA PALMU. Ush — virvokkeita! (Poistuu oikealle.)

HÖÖK, joka on jo aikaisemmin noussut, seuraa myös oikealle.

KORP. Hyvin sekoo langat! Käy esiin airut ja puhalla torveen!

X KOHTAUS.

Pyhän Yrjänän airut tulee vasemmalta.

AIRUT (puhallettuaan vielä näkymättömissä ollen torveen; tullen keskinäyttämölle). Sanoma Hanumaanian kuninkaalle Pyhältä Yrjänältä!

XI KOHTAUS.

Hanumaanian kuningas, puettuna kuninkaan mantteliin, mutta ei osansa mukaisesti naamioituna, tulee oikealta.

KUNINGAS. Tuotko pelastuksen? Taisteleeko hän?

AIRUT. Hän surmaa Jarbaan, jos täytät hänen ehtonsa.

KUNINGAS. Sano vain, ne täytän kaikki. (Ottaen vyöltään avaimen.) Tässä on avain aarrekammiooni. Se ritarille vie.

AIRUT. Pyhä Yrjänä ei sankaruutta myöskentele.

KUNINGAS. Mielisikö prinsessaa? Ja puolet valtakuntaa? Niinkö?

AIRUT. Ei tahdo pyhä ritari muuta kuin pelastamaltaan prinsessalta mielen muuttaa, hänen sielunsa voittaa omalle totuudelleen. Mitä vastaat, kuningas?

KUNINGAS (hieroen käsiään; hyvillään). Jos näin mitättömästä hinnasta tuo rosvon pään hän mulle, mielin kielin suon hänelle tyttäreni sielun.

AIRUT. Hän tulee oitis. (Kääntyy poistuakseen verhojen taakse.)

KUNINGAS katoo oikealle.

SOKEA (airuelle). Miltä ilmalta sankari saapuu? Vastaa, että löydän hänet.

AIRUT (viitaten verhoja kohti). Täältä — etelästä. (Poistuu taka-alan verhojen taakse.)

SOKEA aikoo poistua samaa tietä.

0153484848482323235348532348904823485323232353534848

RAMPA (tarttuu häneen, vetää etualalle). Äläs, poika, vie kaveris myötä. Kukaties vielä minunkin koipeni paikkaa.

SOKEA (köyristäen selkänsä). Istu sitten vielä kerran, mokoma. (Lähtee kantamaan Rampaa kohti taka-alaa.)

RAMPA (taka-alalla; viekkaasti). So-soo, ei sinnepäin. Siellä on lännenpuoli. (Osoittaen vasemmalle; kääntäen Sokeaa korvista.) Tuoll' on etelä! (Poistuvat vasemmalle Ramman nauraa hohottaessa.)

XII KOHTAUS.

Pyhä Yrjänä tulee verhojen takaa. Rhea ja Kuningas tulevat vastaan oikealta. Rhea on puettu loistavaan pukuun, mutta hänen kasvojaan peittää laaja harmaa huntu.

P. YRJÄNÄ. Prinsessa Rhea, tulin pelastamaan sinun ruumiisi häpeästä, jotta tahrattomana saattaisit rukoilla tämän kurjan kaupungin puolesta. Oletko valmis?

RHEA. Opeta minua, ritari.

P. YRJÄNÄ. Olen vuoriltani katsonut tänne laaksoon alas, ja heidän elämänsä on ollut kuin verolle pantujen koirain elämä. Kreetalaiset ja illyyrialaiset paimenkoirat, ruskeat paariakoirat ja molossilaiset vahtikoirat, kaikki ne näyttävät ottaneen ihmisten hahmon ja tappelevan keltaisista luista, joita he sanovat rahaksi. Mutta yöllä he syövät ja särpivät kuin maltalaiset piskit hetairain sylissä. Onko ihme, kuningas, ettei yhtäkään sankaria ole alamaisistasi noussut pelastamaan tytärtäsi häpeästä?

KUNINGAS (aivan ärtyen vihaan). Niin, aatella sitä: kolme kertaa on airut julistanut palkinnon Jarbaan surmaajalle, ja joka kerralta on summa suurennettu.

P. YRJÄNÄ. On aika lähteä. Jarbas on saanut haasteeni ja seisoo porttien edessä. Sinut, prinsessa Rhea, vihin kieltäymykseen. Vielä tänään olet lähtevä matkalle erämaan laitaan ja kolkuttava luostarin porttiin.

RHEA (siirtäen pois huntunsa; säteilevästi, rakastuneena). Tuletko matkalle mua saattamaan? Sinun kanssas lähden kyllä. Jos pitkän pitkä on matka sinne, saan seitsemän iloa Neitsyt Maarialta. (Viettelevästi.) Jos liian on se lyhyt, hitaasti kuljemme — —

P. YRJÄNÄ (kuin sokaistuneena prinsessan kauneudesta; saaden sanoihinsa mitä välittömintä ihastusta ja hehkua). Mitä näen minä? Kuin aamuauringossa sininen lootus. (Etääntyen; kuin muistellen.) Sinut pilvestä nähnyt olen, sinun äänesi olen kuullut, kun laakson liepeellä tamariski kastehelmistä paistoi. (Lähestyen, polvistuen prinsessan eteen.) Sinun kauneutesi tappaa ja virvoittaa. Kun kerran katson, voitan erämaitten rosvot (nousten ja katsahtaen Kuninkaaseen; merkitsevästi) ja valtakuntien kuninkaat. (Tervehtien kädellään.) Nopeasti palaan! (Aikoo kääntyä.)

RHEA. Ylläni harmaa kaapu ja vyölläni karkea nuora — niinkö vuotan sinua?

P. YRJÄNÄ (kuin sekaisin riemusta). En tiedä, en tiedä — (Poistuu verhojen taakse.)

KUNINGAS (epäilevästi; ärtyneenä). Mitäs tämä? Hän puhui puuta ja heinää.

RHEA (puoliksi itsekseen). Kun palaa, prinsessa Rhean ryöstää hän.
(Poistuu oikealle.)

KUNINGAS katsahtaa epäillen Korpiin ja poistuu oikealle.

KORP (kuninkaan mennessä). Väliaika! (Retkahtaen tuolille oikealle; katsomoon.) Näittekö! Hän näytteli rakastunutta paremmin kuin pyhimystä. Ja vastoin tehtäväänsä kuningas synkistyi. Se oli loistava temppu! (Miettivästi.) Ja kuitenkin: miten käy rakastuneitten? Minä annoin heille kauas juoksevat loimet, he tarttuivat niihin väräjöivin käsin kuin lapset punalankaan, eivätkä muista, että toiset kuteita punovat. (Nousten; reippaasti.) Nyt selviksi aivot — —

XIII KOHTAUS.

POLLE, yhä rammaksi puettuna, tulee kiireesti vasemmalta.

POLLE. Kuule, selvä on, kuin raivotar Lill' Margit laskee repliikkinsä.

KORP. Antaa tulla vaan. Nyt on hirsipuuhuumori myötä!

POLLE katoo nauraa hekottaen vasemmalle.

KORP. Pyhä Yrjänä ja rahvas esiin!

XIV KOHTAUS.

Verhojen takaa alkaa kuulua rahvaan äänten sorina.

ÄÄNET. Jarbas on kuollut! Sankari tulee! Eläköön!

P. Yrjänä astuu sisään rahvaan seuratessa, jonka etunenässä on koreaksi puettu Lill' Margit.

Rhea, Kuningas seurassaan, tulee oikealta.

P. YRJÄNÄ (Rhealle). Työ on täytetty. Sinä olet voittoni seppel. Tule lähemmäksi — - (Vetäen lähestyvän Rhean luokseen; kuiskaavalla äänellä.) Sinut ryöstän itselleni ja suloisen palkan otan. (Kääntyy muiden puoleen.) Meidät jättäkää.

KUNINGAS (sopertaen). Muistatte väärin — —

P. YRJÄNÄ. Kuningas poistukoon.

KUNINGAS (ärtyneenä). Vakuutan, herra Urpia, muistatte repliikkinne väärin! Sitäpaitsi: näytelmässä ei ritari taivu prinsessan viettelyyn.

Lill' Margit ja rahvas käyvät levottomaksi.

P. YRJÄNÄ (Korpille). Olenko oikeassa?

LILL' MARGIT. Kuningas poistukoon, sen vaatii sankari ja kansa!

KUNINGAS (lähtien vimmastuneena Korpia kohti). Vetoan tekijään.

LILL' MARGIT (.seuraten etualalle, ihan kuninkaan eteen). Kuningas saa poistua, niin se on repliikki.

KUNINGAS (hämmästyen). Mitä? Kuka te olette? Häh?

    LILL' MARGIT (vetäen kuninkaan luokseen; veikeästi kuiskaten). Lill'
    Margit "Nubiasta". (Räikeästi.) Terve.

    KUNINGAS (säikähtyneenä).
    Hiljaa. Tulen huomenna — nyt ole hiljaa. (Lähtien oikealle; Korpille.)
    Tämän muistatte vielä. (Poistuu oikealle.)

KORP. Rahvas poistuu. (Rahvas vasemmalle.)

LILL' MARGIT. Sainpas näytellä! (Poistuu vasemmalle rahvaan mukana.)

Korp kiirehtii oikeanpuoliselle ovelle.

P. Yrjänä johtaa Rhean etualalle.

Rhea vaipuu sanaa sanomatta P. Yrjänän syliin. Suutelevat.

P. YRJÄNÄ. Nyt tunnen sen — Ruth, olet ainaiseksi minun. (Suudellen jälleen.) Sinut herätän — —

RHEA (kuin unessa). En tahdo herätä. Olen ikävöinyt päivät ja yöt.

KORP (ovelia). Herrajumala! Joku voi tulla — (Rhea kavahtaa säikähtyneenä erilleen.)

P. YRJÄNÄ. Älä pelkää. Sinut taistelen itselleni. Uskallatko?

RHEA. Uskallan — —

KORP (lähestyen). Verhon taakse, se kuuluu näytelmään!

P. Yrjänä vetää Rhean lähelleen; poistuvat verhojen taakse.

KORP (tulee etualalle vilkuen taakseen; sivellen kurkkuaan). Tuntuu täällä — aataminomenan puolla kuin henkeä vietäis —

XV KOHTAUS.

Adam Bilde, heittäneenä pois kuningasviitan, tulee oikealta.

BILDE (vimmastuneena). Missä on vaimoni?

KORP (nokkelasti). Hän näyttelee. Tuota kohtausta täytyi hieman muuttaa. — —

BILDE. Kyllä minä teidät muutan — (Kävelee vimmastuneena vasemmanpuoliselle ovelle ja sieltä takaisin; tuimasti.) Missä hän on?

KORP. Nyt ei ole kuninkaalla enää muuta tehtävää kuin lähettää henkivartijansa ajamaan pakolaisia takaa. Siihen päättyy toinen näytös.

BILDE (katsottuaan hetken epätietoisena). Pässinpää! (Kääntyy poispäin.) Ahaa! (Rientää verhojen luo ja kiskaisee keskimmäisen syrjään. Rhea ja P. Yrjänä keskustelevat korokkeella lähekkäin seisoen, toisiaan katsoen rakastunein ilmein.)

BILDE (kylmän purevasti). Hyvä rouva, teidän osanne on, kuulemma, jo näytelty loppuun. Saanko saattaa? (Osoittaa kädellään tuimasti rouvaansa poistumaan.)

Rhea poistuu oikealle.

BILDE. Samoin teidän, herra Urpia.

(Urpia siirtyy vasemmalle.)

Korp menee hänen luokseen, keskustelevat.

XVI KOHTAUS.

Ihanelma Palmu ja tohtori Höök ovat tulleet oikeanpuoliselle ovelle.

IHANELMA PALMU (tärkeänä). Jos arvostelu jotain merkitsee — —

BILDE (keskeyttäen). Neiti Palmu, voitteko ehdottaa meille jonkin toisen juhlanäytelmäksi sopivamman —

IHANELMA PALMU. Mielihyvin — sen löydän kyllä. (Siirtyen oikealle etualalle.) Hieman mietin vain —

BILDE (Höökille). Herra johtaja, olette kummallisen kauan sietänyt teatterissamme erästä näyttelijää, jonka moraaliton luonne on sille häpeäksi. Tarkoitan herra Urpiaa. Hänet on erotettava heti.

HÖÖK kumartaa.

URPIA (peitetty uhka äänessään). Herra pormestari, olen kyllä näyttelevä edelleen. (Poistuu vasemmalle.)

BILDE (hänen jälkeensä; ivallisesti). Laitakaupungilla kai?

KORP (vieden käden korvalliselle; nöyrästi). Alku aina hankala, se myöntää täytyy. Mutta, herra kuningas — olen jatkava näytelmää. (Poistuu vasemmalle.)

IHANELMA PALMU. Erinomaista! (Herrojen puoleen kääntyen.) Hyvät herrat, eräs näytelmä seitsemänkymmenluvulta — tosin käännös — mutta mitä hartain ja aidoin topeliaaninen henki huokuu sen henkilöistä. "Enkelten suojassa" on se nimeltään.

Väliverho.

II NÄYTÖS.

NÄYTTÄMÖ.

Ravintola "Nuhian" yksityishuone. Oikealla taka-alalla laajahko koroke, jolla on pöytä sohvineen ja tuoleineen. Vasemmalla etualalla leposohva. Oikealla pieni pöytä ja tuoli. Takaseinän laajahkossa syvennyksessä olevaa akkunaa peittävät keltaiset verhot. Vasemmasta takanurkkauksesta vie korkeahkolla oleva verhottu ovi ravintolan puolelle. Oikealta etualalta vie kapea ovi sivuhuoneeseen. Ja oven lähettyvillä on suurehko peili. Vasemmalla puoleksi avatun verhon takana huoneen alkoovi (niin laaja kuin suinkin näyttämö myöntää). Koko huone on pohjaväriltään sininen ja koristukset keltaiset.

I KOHTAUS.

Oikeanpuolisen pöydän sivulla istuu Polle, edessään loppumaisillaan oleva whiskylasi. Leposohvalla lepää Eevert Urpia.

POLLE (nojaa päätään pöydän reunaa vasten, kohottautuu, hyräilee surkeana, tuhertaen itkua säkeen lopussa).

Lill' Margit lemmetön oli ryypyn syy. Ja silmät vettyy, kyyneltyy-y-hyy.

II KOHTAUS.

Vasen nurkkaovi avataan, kuuluu huimatahtinen soitto ja tamburiinin helinä ja pauke. Lill' Margit tuo lautasia ja pikareita ja järjestää niitä pöydälle. Polle seuraa ihailevin katsein hänen liikkeitään.

LILL' MARGIT (katsahtaen Urpiaan). Nukkuuko se? (Rientää ovelle ja sulkee sen, jolloin soitto lakkaa kuulumasta. Menee tämän jälkeen avaamaan akkunan, josta näkyy musta pimeys ja tulvahtaa sisään syksyinen viima ja myrskyn henki.)

POLLE (Margitin hommatessa; jatkaa lauluaan).

Lill' Margit lemmetön oli ryypyn syy. Ja Pollen malja tyhjentyy.

Lill' Margit (akkunan luota). Siinä se on sitten yks' naukumamman poika.

POLLE (nousee, menee korokkeen luo; syvästi loukattuna, koomillista uhmaa paisuttaen).

Lill' Margit lemmetön oli kuolon syy. Mato, liero, käärme, kyy!

URPIA. Vaikene, Polle!

Lill' Margit nauraa ilkkuvasti Pollelle; poistuu nurlckaovesta, josta kuuluu tamburiinin loppuhelkähdykset ja alkavat applodit.

POLLE (Urpialle, sydämystyneenä). Jestas, poika! Eikös olekin vaieta helppo, sinä kuorsaavan maailman virkaheitto Romeo? Kylläpäs kelpaa maata, kun on rakkaus valmis — salassa, kulissien takana.

URPIA (kohoten ryntäilleen; huvitettuna). Mitäs sinä, Polle, pöriset? (Ärtyneenä.) Hiivatin kylmä, pane akkuna kiinni.

POLLE.

    Enpäs pane. (Mennen ikkunan luo.) Tuulet tekevät hyvää kuumalle päälle.
    (Nojautuen ikkunasta katselemaan.)

URPIA (hyräilee, yhä pitkällään sohvalla).

    Lill' Margit lemmetön
    oli kuolon syy — —

POLLE (palaa keskinäyttämölle; puoliksi itsekseen). Katu on tyhjä kuin hautausmaa. Ei poliisia eikä edes haudankaivajaa.

URPIA (katsoo äkkiä, kuin jännittyneenä, kelloansa). Kello on kohta kaksitoista. (Pollelle.) Lakkaa juomasta, lurjus, ja painu siitä kotomurjuun.

POLLE (mennen päättävästi oikealle ja istuutuen tuolille). Enpäs lähde. Oletko nähnyt mihin tyhjyyteen se meidän katu päänsä puskee? Polle sen tietää, kun on polttanut aivojansa kolmatta päivää lemmen alttarilla ja unohduksen roviolla.

URPIA (nousee istumaan). Oletko hullu? Hän tulee tänne, hän, Ruth Bilde
— — Mars matkaan, poika.

POLLE (perin synkkänä). Menen sitten hirteen. Katsos, kun siitä viimeisestä kulmasta kääntyy, alkaa polvilumpioita ilkeästi kuumottaa, ruumis on tyhjä ja aivot seisovat päässä. Mutta sydän — se vasta helläksi käy ja ruikuttaa—

URPIA (hermostuneesti, suuttuneena). No, ruikuta sitten — — (Kääntyy ikkunaan päin; nousten.) Mutta kiinni tuo kyklooppisilmä! (Menee, sulkee nopeasti ikkunan, vetämättä verhoja eteen, ja jää taka-alalle, tuijottaa synkkänä eteensä.)

POLLE (yhä hurjistuen; puoliksi itsekseen). Ja ne lyhtytolpat ne törröttää kuin hangot ja hauturin lapiot! Halaapas niitä! Se se vasta on sielulle leikki. (Katsahtaa Urpiaan ja huomaa hänen synkän ilmeensä.) Mitäs luimistelet? Jokos tuli onnenpoikaankin vesikauhu? Nyt sopisi onnettoman Pollenkin sanoa: ruikuta, poika, pese itkulla joka yö tämän elämän viheliäistä naamaa—

URPIA (tullen Pollen luo; laskien kätensä hänen olalleen; kuin muuttuneena). Olet oikeassa, veli. Rakkauteni on vienyt minut tuskaan ja hätään. (Nopeasti, kiihkeästi.) Hän on minun, hän on sanoin ja suudelmin sen vannonut. Hänen vaatteittensa liehunnassa, hänen kasvojensa ympärillä on maailma autuasta ilmaa, jota vailla en voi elämätä hengittää. Mutta — vuorenpeikkoja on vieläkin olemassa. Vain lyhyen hetken saan hänet tavata, joskus viimaisessa puistossa, joskus täällä, riettaassa talossa. Takanani on uskoton vaimo, joka ei tajua omaa syyllisyyttään, sillä maailman silmissä olen syyllinen minä. Ja edessäni? — Kuin vuoren seinä ja syvällä sen uumenissa vangitun prinsessan luola. Tällä roviolla en kestä enää. Jotain on tehtävä —

POLLE. Äläs mitä, lyö Jarbas maahan ja nitistä koko kuningas. Pyhä
Yrjänä voittaa aina.

URPIA. Ei riitä teräksinen miekka — tähän maailman aikaan. (Heittäytyy leposohvalle.)

POLLE. Kuules, Korppi sen saa selvittää. Se se meitä usutti ja heitti tähän peevelin liemeen. Pannaanpas koville se runokokki. Saadaan nähdä, paniko valhetta sekaan. Hei, poika, surut säkkiin ja lystiks ilta. Haen Korpin tänne. (Lähtee nurkkaovea kohti.)

III KOHTAUS.

Lill' Margit tulee ovesta vastaan kantaen voileipätarjotinta ja viinipulloa, jotka vie pöydälle.

POLLE (seuraten Lill' Margitia). Enkös sanonut, herkut se kantaa ja laskuun antaa — köyhille lurjuksille. (Maiskutellen ja osoitellen asetteja.) Lukulliset herkut! Rokfoorit ja kaviaarit — Kyllä ne parturin sällille riittää.

LILL' MARGIT (kimakalla äänellä). Älä sorki siinä.

POLLE. Ka, mitäs nyösit, kun on koko mieles hellä kuin taivaan herkku.
Ei sitä tyhjästä tämmöistä —

LILL' MARGIT. Ei ne ole sulle eikä sun sakilles. Et silakan päätä enää laskuun saa, jollet entistä maksa.

POLLE. So-soo, onpahan maksettu ja jaksettu kanss'. Mutta kun on kaverit pulassa ja murhe pakkaa. — — Se toivoton rakkaus, se se vasta tyyriiks tulee.

LILL' MARGIT (itkunsekaisella äänellä). Milläs minä, köyhä ihminen, semmoiset riitat maksan. Minun kontollani ne on kassassa, ni-ii. — Ei se ole mies, jolla ei ole rahaa.

POLLE. Ketäs tänne sitten tulee?

LILL' MARGIT (vältellen). Tulee herroja — niin.

POLLE (mustasukkaisena). Ahaa, pormestari!

URPIA kavahtaa istumaan.

LILL' MARGIT. Tulee kun tulee.

POLLE. Ho-hoo, Jarbas on porttien eessä. Korppi tänne! (Ryntää nurkkaovesta ulos.)

URPIA on noussut, kävelee kiivaasti edestakaisin.

LILL' MARGIT (lähestyen). Ei herran tartte olla levoton. Kyllä meillä pysyy reilassa asiat. Mutta onkos rouvalta — siltä omalta rouvalta — salattava, että herra on meillä?

URPIA. Onko — onko hän täällä?

LILL' MARGIT. Istuu salissa yks komeljantti mukana. Kyseli kovasti ja —

URPIA. Hyvä, pyytäkää tänne.

Lill' Margit poistuu nurkkaovesta.

IV KOHTAUS. Selma tulee nurkkaovesta.

SELMA (oven luota; hetken hiljaisuuden jälkeen). Minun täytyy urkkimalla löytää tie sinun luoksesi — tulla kuin varas.

URPIA. Sinulla ei ole oikeutta minuun!

SELMA. En voi unohtaa sinua.

URPIA (katkeran ivallisesti). Tätä "ensimmäistä rakastajaa".

SELMA (hädässä). Sinua ilman tunnen vajoavani jonnekin alemmaksi.
(Lähestyen.) Minua peloittaa.

URPIA. Elit turhanlyhyitä suudelmia varten. Vain hetki tarvittiin ja perhonen kuoli. (Kovasti.) Ei hautaa tarvis — kyllä tuulet kuljettavat öisiä katuja pitkin.

SELMA. Tunnen tuon julman äänen, joka on luotu tuomitsemaan muita, ei itseä. Narkissos parka.

URPIA. Narkissos?

SELMA. Niin juuri. Etkö tiedä, että on vaarallista tuijottaa oman sydämensä lähteeseen? Niin olet sinä tehnyt aina. Naisessakin sinä peilailet vain itseäsi. Ja jos lähde sumenee, sinä julmenet ja sydämesi kylmenee. Niin on minulle käynyt. En jaksanut heijastaa kyllin koreana sinun kuvaasi — silmiesi nautinnoksi.

URPIA. Puhut totta, etkä ymmärrä kuitenkaan. (Äkkiä.) Olenko mielestäsi huono näyttelijä?

SELMA (ihastuneena). Sinua näyttämöllä, sankarina — sitä juuri en jaksa unohtaa. En jaksa, Eevert!

URPIA. Mistä olen luonut nuo sankarit? Mistä onnenpojat ja marttyyrikasvot? Oman itseni korkeammasta kuvasta, siitä, jota lähteestä katson ja haen, siitä, joka tahdon olla ja joka myös luomishetkenä olen. Ja juuri sen, tuon Narkissoksen ylimmän kauneuden olen minä nyt toteuttava uudessa elämässä. En tahdo olla pappi, joka saarnaa toista kuin on hänen elämänsä. Taistelen ihmeestä: Luovien hetkien kauneudella on koroitettava myös tämä jokapäiväinen, matala elämä. Sinä hajoitit sielusi turhuuteen etkä jaksanut nöyrtyä totuutta minun rinnallani tavoittamaan.

SELMA. En jaksanut aina — —

URPIA. Jaksoit harvoin. Et ymmärtänyt, että miehenä ja naisena me olemme vastavoimia ja että sinun osasi olisi ollut sulautua minun, voimakkaamman, uskoon. Sillä naisen onni? Se on tappiossa. Eikö maa ole itsessänsä ihana, vaikka auringon nuolet syöksyvät tuhansin kärjin sen rintoihin ja uumiin? Jokainen hedelmä syntyy tappiosta, jonka kärsii nainen, maa. Siihen taisteluun olit sinä sydämeltä liian pieni.

SELMA (hiljaisesti, pyytävästi). Entä, jos muuttuisi se — mitätön sydän?

URPIA. En usko siihen. Se on tärvelty jo! Liian monet huulet samentavat lähteen — kelvottomaksi. Turha jatkaa. Mene.

SELMA katsoo toivottomana, kohauttaa äkkiä uhmaavasti olkapäitään ja menee ovea kohti.

V KOHTAUS.

RUTH, puettuna loistavaan tanssiaispukuun ja laaja harsoliina pään ympäri kiedottuna, tulee kiireesti oikealta.

RUTH (kiirehtäen syli avoinna Urpiaa kohti; kiihkeästi). Eevert —
(Mutta huomaa Selman ja jää hämmentyneenä seisomaan.)

SELMA (on kääntynyt oven luona; hetken vaitiolon jälkeen). Ruth Bilde, älä hämmenny. Sinullahan on varaa leikkiä, sekä rahalla että miehen elämällä.

URPIA (viitattuaan Ruthin istumaan leposohvaan). Solvaukset ovat turhia.

SELMA (lähestyen). Vielä sana, Ruth Bilde. Tiedätkö sinä mitä on köyhyys?

RUTH (kääntyen katsomoon; puoliksi itsekseen). Köyhyys?

SELMA. Sellainen köyhyys, jossa juhla-ateria syödään automaatissa, jossa pelätään ovikellon soittoa ja hävetään rikkinäisiä kenkiä?

URPIA siirtyy taka-alalle, sytyttää hermostuneena savukkeen.

SELMA (istuutuu Ruthin viereen). Hänellä ei ole yhtäkään niistä riemuista, joita saadaan rahalla. Etkö pelkää?

RUTH. En osaa pelätä. Sydämen ilot varmaan riittävät sille, joka on aina saanut huoata niitä vailla.

SELMA. Enpä luule, että olet tottunut hymyilemään rikkinäisen peilin edessä ja näyttelemään kuningatarta kaasukeittiön ääressä —

URPIA heittää kiukustuneena savukkeen maahan ja alkaa kävellä taka-alalla.

VI KOHTAUS.

Korp ja Polle tulevat nurkkaovesta ja jäävät keskustelemaan kiihkein elein Urpian kanssa taka-alalle.

RUTH. Leikkiäkö lasket?

SELMA. Yhtä totta kuin on minun elämäni haaksirikko.

RUTH (kavahtaen Selman katsetta: nousten). Uskoani häneen et voi myrkyttää. (Menee kuin suojaa etsien Urpian luo.)

SELMA (nousten). Sen kaiken hän kuitenkin vaatii. (Kaikille.) Vai ettekö usko? (Osoittaen Urpiaa). Tämä herra esittää hyvin julmuutta, sekä näyttämöllä että elämässä.

KORP. Sallikaa, rouva, eräs tarina: Kun alipiru Belgephor joutui kerran — sattumalta — maan päällä naimisiin, muuttui hän kymmenessä vuodessa enkeliksi. Mutta hänen vaimonsa täytti saman ajan kuluttua hänen paikkansa helvetissä. Katsokaas, rouva, vaimon harjoittama aviomoraali rumensi hänen oman sielunsa valmiiksi alimmaiseen kattilaan.

SELMA. Leikitte kuivalla älyllä, herra kirjailija.

KORP. Tjaa, jokainen totuus on ruutikuiva, jotta se räjähtäisi.

URPIA. Tämä keskustelu riittää. Nyt on edestäpäin lyötävä elämä auki.
(Selmalle.) Hyvästi.

SELMA. Hyvästi, Eevert. Taistelin sinusta turhaan. Mutta — turhaan en nyt sinun puolestasi pelkää. (Poistuu nurkkaovesta.)

URPIA (Korpille). No, niin. Tämän näytelmän tekijän lienee syytä tietää, että tänä iltana menettää pormestari vaimonsa virkaheitolle näyttelijälle.

KORP. Ja millä tavalla? Eeroksen ei ole tapana surmata pormestareita.
(Menee ja istuutuu leposohvalle.)

URPIA. Jos hän on sivistynyt mies, hän tietää, että naisella täytyy olla oikeus valita. (Vetäen Ruthin luokseen.) Sinä ilmoitat tänään hänelle, että olet minun — uskallatko?

RUTH. Minun täytyy se uskaltaa. En siedä hänen kätensä kosketusta.
Vapisen joka päivä — meidän salaisuutemme on kuin alinomaista valhetta —

KORP. Kummallista. Kun mies rakastuu, saa hän leijonalta sydämen ja aasilta aivot.

POLLE (lyöden rintoihinsa). Se on totta se! (Hämmästyen.) Ainakin mitä sydämeen tulee —

URPIA (Korpille; tuimasti). Mitä tarkoitat?

KORP. Että setä Lutherin oli helpompi ryöstää luostarista Katharina kuin sinun rakastettusi pormestarin palatsista. (Nousten.) Luuletko sinä, että hän antaa naisen valita? Pääoma huolehtii kyllä omistusoikeudesta! Ei, poika, tässä tarvitaan juoni. (Kävellen; puoliksi itsekseen.) Niin juuri — raha on lyötävä älyllä.

URPIA (kärsimättömästi). Juonittelu ei ole tarpeen. Me teemme kuten sanoin.

KORP. Oi, lempiväiset, mikä vimma teillä on tehdä murhenäytelmää? Minulla on käynnissä huvinäytelmä, jossa "he saavat toisensa". Koetetaan. (Urpialle.) Kun pormestari on heitättänyt sinut vahtimestareilla ja kyyppareilla ulos, missä rytäkässä joudut muuten näpsästi putkaan, — rakastunut mies käy helposti humalaisesta — ja rouva on viety koreasti talteen, mitäs sitten?

URPIA. Eron saamista ei voi estää mikään.

KORP. Ei mikään, jos on rahaa, sillä se tulee paljon kalliimmaksi kuin naimisiin meno. Ja onko sinulla halua heittää oma naisesi kilpailijasi valtaan? Ei, hyvä veli, huvinäytelmässä tarvitaan juoni ja äly, murhenäytelmässä puskekoot tunteelliset sarvet.

POLLE. Antaa Korpkin koettaa.

KORP. Suostutko, Eevert?

URPIA. Voi olla, jos et estä meitä ilmoittamasta suoraan —

KORP. En lainkaan. Vain yksi ehto: teette sen vain minun määräämälläni hetkellä. Onko selvä?

RUTH (Urpialle). Suostu, Eevert — —

URPIA. Olkoon.

POLLE (Korpille; innostuneena). Minkäs osan annat mulle?

VII KOHTAUS.

Lill' Margit pistää päänsä esiin nurkkaovesta.

LILL' MARGIT. Nyt se tulee. Telefoneeras justiin. (Tullen sisälle.) Herra jestas, täälläkös sitä ollaankin koko herrasväki? Rouva ei tykkää pahaa, mutta jos on niinkuin jotain kaihettavaa, sopis mennä tonne patruuna Joonaksen kapinettiin.

KORP (innostuneena). Siinä ollaan! Juoni juoksee itsestään, kun elämän hämähäkki saalistaa. (Urpialle ja Ruthille; hommaten innokkaasti.) Menkää, menkää. Kukin ajallaan omassa kohtauksessaan.

RUTH ja URPIA poistuvat oikealle.

KORP. Ja tilanne on melkein selvä — — (Lähestyen taka-alan pöytää.)
Neljälle tilattu —

LILL' MARGIT. Niin se tilas, mutta itse tulee ennen muita.

KORP (äkkiä). Miksi ennen muita?

LILL' MARGIT (kainostellen, elehtien keikailevasti). Sill' on semmonen mukava tapa — sillä pormestarilla —

KORP. (nikaten silmää Lill' Margitille). Vai tapa — Ei puutu mitään. Ja osat jaetaan seuraavasti. (Lill' Margitille.) Sinä avioparatiisin välttämätön perhonen, sinä saat olla sen suuren hämähäkin syötti ja saalis.

LILL' MARGIT. En minä vaan meinaa olla mikään mato enkä liero enkä syötti — —

KORP. Sst — hiljaa. Myöhemmin pääset pormestarinnaksi.

LILL' MARGIT. Höh —? (Jää seisomaan täysin ymmällään.)

POLLE (pohdittuaan ankarasti itsekseen; äkkiä, äänekkäästi). Nyt sen äkkäsin! Päinvastoin kuin elämässä. Anna onnellisen rakastajan osa (yrittäen vetää Lill' Margitia lähelleen; laitattaen) Lill' Margitin rinnalla!

KORP (sukkelasti). Oikeastaan niin, mutta toistaiseksi päinvastoin kuin arvelet olevan tuon päinvastoinolemisen.

POLLE (yrittäen ymmärtää).

Päinvastoin kuin näyttäis päinvastoin ollenkaan — nii-i — Mutta —

KORP (nopeasti). Katsos, Polle, jos tänään olet toista kuin tahtoisit ja huomenna juuri sitä mitä tänään tahdoit olla, niin eikös ole viisasta olla juuri tänään sitä mitä et millään ilveellä tahtoisi olla?

POLLE (ihmetellen, ihastuneena). Herrankiesus! Sulla se on äly ja konsti. Liipata hamara ja terällä ajaa — — justiin nii —

LILL' MARGIT (on seisonut taempana itsekseen pohtien). Mutta mitäs se sillä — että pormestarinnaksi?

POLLE (Lill' Margitille). Ettäs kehtaat! (Korpille; uhkaavasti.) Jaa, mitäs sinä Korppi meinaat?

KORP (Pollelle; tyynnyttävästi selittäen). Sinä taistelet pormestaria vastaan kuin Jago Othelloa vastaan. Ja näyttelet hiljaista marttyyria, vaikka näet, kuinka hän kohta hakkailee ja halailee Lill' Margitia. Siitä hommasta pannaan mies kiikkiin. Sinä todistat ja minä myöskin. Ja rouva Ruth saa silloin eron. (Lill' Margitille vihjaisten.) Pormestari on silloin kuin poikamies ja sinä — melkein kuin pormestarinna. Kukas tietää?

LILL' MARGIT käännähtelee ja myhäilee hyvillään; siirtyy oikealle peilin eteen peilailemaan.

POLLE (kyräilevästi). Tolkuta mitä tolkutat — ei meitä petetä.

KORP. Ei meitä, vaan toiset. (Vetää Pollen erikseen etualalle.) Jos mies menettää vaimonsa, hylkää hän myös rakastajattarensa, sillä salalempi maistuu vain aviossa. Luvallisesta ja luvattomasta, näet, on kierretty koko aviojärjestelmämme punainen lanka. Jos toinen ratkee, katkee koko lanka—usko pois, Margit saa matkapassin —

POLLE (päättävästi). Kii'on!

KORP. Ja silloin tuo tyttö sinua vasta rakastaa!

POLLE (kääntyen Lill' Margitin puoleen). Rakastatkos — ihanko rakastat?

LILL' MARGIT (yhä peilaillen; huolimattomasti). Miks'enkäs rakastaisi?
Mikäs mua sitten estäis —?

POLLE (yhä innostuen; deklamoiden). Ja rakkaus kun kestäis!

LILL' MARGIT (innostuen mukaan, lähestyen Pollea ja tökäten häntä kylkeen). Ja laskut kuitti — rouva maksais —

POLLE (melkein tanssittaen Lill' Margitia; iskien silmää Korpille). Ja äijänkääkkänä, mitäpä jaksais? Lill' Margit Pollea rakastaa! (Aikoo suudella.)

LILL' MARGIT (huitaisten Pollea korvalle). Hyi, et saa! Ei rouvan syliin juosta päätäpahkaa. (Polkien jalkaa.) Tolvana siinä!

POLLE (notkistaen toisen polvensa). Kavaljeeri! Etees lankean ja runon uljahan — —

KORP (on hypännyt nauraen tuolille; hullutellen, käsillä tahtia lyöden).

Ja Desdemona lempii Jagoa, Othellon tappaa julma kuolema! — Päinvastoin kuin on murhenäytelmässä —

POLLE (on noussut; jatkaen vikkelästi rimmaten). Huvinäytelmässä käy nyt tässä. (Kuuluu räikeä ovikellon soitto.)

KORP (hypäten tuolilta; kuiskaten, mutta kiihkeästi). Asemiin! Polle verhon taakse. (Pollen kiirehtiessä vasemmalle.) Verhot kiinni!

POLLE katoo vasemmalle alkooviin, vetäen verhot tiukasti kiinni.

KORP (ällistyneelle Lill' Margitille). Sohvalle siitä. (Lill' Margitin tullessa sohvan luo.) Pitkin pituuttasi (Lähestyen.) Loju siinä, raukeana oinistele — niinkuin ikävissäs huokailisit. — Ja valaistus sopivaksi. (Sammuttaa nurkkaoven luona sähkövalot huomattavan hämäriksi.) Hämähäkin nystyrät tapaavat kehrätä hämärissä — (Katoo alkooviin.)

VIII KOHTAUS.

Adam Bilde tulee nurkkaovesta, puettuna frakkiin ja vihellellen iloista säveltä.

BILDE (katsellen ympärilleen). Ahaa — täällä on käynyt enkeli ja hämärtänyt maailman. (Lähestyy Lill' Margitia hiipien.) Lilli — miksis lymyät, Eeva? (Kumartuen Lill' Margitin puoleen.) Herää, sinä orgian jumalatar.

LILL' MARGIT (viettelevän moittivasti). Tässä saa ootella ja oinistella — —

BILDE. Järjestys ja maku: ensin julkinen moraali, sitten uhri kauneudelle ja ylönsyöminen viimeiseksi vasta. — No nopsasti, Lilli. Aika on rahaa — — No-noo, esiin ne näppärät sormet.

LILL' MARGIT. Enpä mä niin vaan —

BILDE (nauraen). Onko muutettu tapoja? Korujako lisää? Sano, Lilli, älä kainostele. (Karkeahkosti nauraen.) Kaikki lempi kääntyy ostoavioksi sitä ei voi välttää. Mutta nopsasti, Lilli — —

LILL' MARGIT. Senkin juutas siinä —

BILDE. Niinkö — liianko aviollista? Sinun makusi hienostuu ilta illalta. Tottakin: rakastajan velvollisuudet ovat suloisia. (Polvistuu sohvan luo siten, että joutuu kääntymään selin alkoovin verhoihin; aikoo avata Lill' Margitin puseroa. Samassa alkaa kuulua liikettä vasemmalta.)

POLLE ryntää verhojen takaa esiin aikoen tarrata Bilden kaulukseen.

KORP tarttuu nopeasti takaapäin Pollen kaulukseen ja vetää hänet jälleen näkymättömiin verhojen taakse.

BILDE (nousten). Mitä nyt?

LILL' MARGIT on samassa hypännyt sohvalta pois ja siirtyy helakasti nauraen oikealle.

BILDE. Mitä peevelin peliä? Valoa! (Rientää nurkkaoven luo, josta vääntää täydet valot palamaan. Katsoo yhä kysyvänä Lill' Margitiin. Silloin alkaa kuulua naurua ja keskustelua eteisestä ja vieraille avataan ovi.)

IX KOHTAUS.

Ihanelma Palmu ja Lennart Raiko tulevat nurkkaovesta iloisesti keskustellen. Heillä on tullessaan vielä päällysvaatteet yllä. Heidän riisuuduttuaan havaitaan, että he ovat puettuina naamiopukuihin, edellinen haaveelliseen rokokomalliseen pukuun, jälkimmäinen commedia dell'arte-tyyliseen capitanoon, "espanjalaisen kapteenin" pukuun levätteineen ja polvihousuineen. Aatami, vahtimestari, seuraa heitä.

BILDE (selviten hämmennyksestään). Tervetuloa, neiti Palmu. (Kumartaa samalla Raikolle, auttaa neiti Palmun yltä ja ojentaa takin Aatamille, joka on saanut myös Raikon päällysvaatteet; Aatamille.) Kun tohtori Höök saapuu, ohjaa hänet tänne.

Aatami poistuu kumartaen.

IHANELMA PALMU

Missä viipyy tohtori Höök?

BILDE.

Hän on tiedustamassa vaimoni vointia, nukuttamassa hänet — niin sanoakseni — maskeradivaivojen jälkeen. (Nauraen.) Se vanhapoika ja naisvihaaja saa rangaistuksekseen vapauttaa minut näin tärkeänä iltana aviollisista velvollisuuksista. (Viitaten pöytään.) Mutta siihen mennessä — pöydän ääreen (Ihanelma ja Bilde istuvat pöytään), jollette pelkää kummituksia —

    Lill' Margit, joka on ennättänyt jo hetkisen veikistellä
    Raikon kanssa, poistuu nurkkaovesta.

Raiko siirtyy myös pöytään.

IHANELMA PALMU. Ooh, kummituksia, 1600-lukua, minun rokoko-pukuni taitaa olla sata vuotta edellä ajastaan. (Raikolle.) Espanjalainen kapteenimme valitsi oikein. Puolustakaa toki minua, Don Juan, jos ne ovat rumia.

RAIKO kumartaa hymyillen.

BILDE (täyttäen laseja). Ei hätää, ne näyttävät metelöivän vain hämärässä. Nyt olemme "enkelten suojassa" koko yön ja juomme kritiikin kaksiteräisen miekan (kumartaa neiti Palmulle) ja herra Raikon arkkienkelisäilän kunniaksi. (Juovat maljan.) Iltamme herätti piireissä suurta ihastusta.

IHANELMA PALMU

Niin, se oli moraalinen voitto nykypäivien kirjallisesta anarkiasta ja barbariasta! — Herra Raiko ei tule olemaan tyytymätön arvosteluuni.

BILDE (rehevästi). Niinpä niin — Mutta nyt olemme tulleet taiteen verhotusta aistillisuudesta —

IHANELMA PALMU (keskeyttäen). Kauneudesta, sanoisin minä —

BILDE. Luuletteko, että katsojaa miellyttää Judith katumuspuvussa tai Jakobin nälänhätävalitus? Ei, vaan Holoferneen lempimä Judith ja emäntä Potifarin viettelys. Siispä pysyn väitteessäni: verhotusta aistillisuudesta olemme tulleet verhottomaan siveettömyyteen, jossa runous pääsee tasapainoon oikean todellisuuden kanssa.

IHANELMA PALMU. Nurinpäin käännettyä Schilleriä!

HAIKO. Nerokas ajatus.

BILDE. Vapaasti tulkittua Schilleriä. — Minulla on, nähkääs, aimo annos itselläni tätä elämän estetiikkaa, semmoinen kokeneen ja suvaitsevan kalastajan nuotta, joka kaikenlaisia kokoo —

RAIKO (mielistellen). He-he, ja tänä yönä se vedetään rannalle?

BILDE. Ja rymyjuhlat pystyyn, oikea orgia! Katsokaas, taide on orgian näyttämökelpoinen muoto. Köyhät ja ihannemaakarit saavat tyytyä taiteeseen, meillä rikkailla on lisäksi kulissientakaiset juhlat. Orgian malja! (Juo maljasta, samoin Raiko.)

IHANELMA PALMU. Siitäpä nuotasta tulee peloittavia kaloja.

BILDE (tarjoten neiti Palmulle). Sigaretti?

RAIKO sytyttää.

BILDE. Tämä on vasta särvinkalaa. Orgian jälkeen tullaan kauniisiin naisiin —

IHANELMA PALMU. Ai, ai, herra pormestari, jos rouva Bilde olisi seurassa, ette puhuisi noin rohkeasti.

BILDE. Enpä tietenkään. Avio on lemmen salonkikelpoinen muoto. Täällä olemme sen epävirallisella puolella, Lill' Margitin paratiisissa. Se on aviovaimoilta suljettu maailma. Ei mitään skandaalia! Se on peloittavin asia maailmassa, ainoa, mitä ainakin minä pelkään.

IHANELMA PALMU (siveellisesti suutahtaen). Jo sellaisenaan on teidän ajatuksenne skandaali ja sitäpaitsi vanha —

BILDE (kyynillisesti). Epäilemättä. Sekä ajatuksena että teossa ainakin kolmetuhatta vuotta vanha — yhtä vanha kuin kurtisaanilaitos.

IHANELMA PALMU (yhä innostuen). Niin, se vanha virsi: vaimo uskollinen olento, koristeltu nukke tai keittiö- ja kuurausautomaatti ja miehillä oikeus kaksinaiseen moraaliin —

BILDE (Raikolle). Mitähän varten naiset puhuvat naisesta aina ikävästi ja saarnaavalla nuotilla?

RAIKO (nokkelasti). Kuinka he voisivat toisistaan — miellyttävästi innostua? Ha-ha-ha.

IHANELMA PALMU (nousee, todella suuttuneena). Minua ette voi loukata, minä olen vapaaehtoisesti vihkiytynyt aviottomuuden ylevään tehtävään. Mutta koko naissuvun puolesta —

X KOHTAUS.

Tohtori Höök, puettuna frakkiin, tulee nurkkaovesta.

BILDE (nousten ottamaan Höökiä vastaan). Apuun, tohtori Höök — Neiti Palmu horjuttaa koko lutherilaisen aviojärjestelmän rikkomalla sen toisen vaakakupin pyhällä vihalla. Millä enää punnita aviovaimon kauneutta ja arvoa?

IHANELMA PALMU siirtyy seuraavan repliikin aikana istumaan leposohvalle.

HÖÖK. Minä asetun neiti Palmun puolelle. Luther riisti aviosta sakramentin ja jätti kahleet. Järkevä mies olisi tehnyt päinvastoin. (Istuutuu oikealle etualalle pöydän luo; neiti Palmulle, kohteliaasti hymyillen.) Hän ei näytä olleen selvillä asiasta, muuta kuin Katharina von Boraan nähden.

IHANELMA PALMU (yhtyen leikkiin). Olen aina kuullut, että lakimiesten on mahdoton päästä taivaaseen. Nyt kuulen ensi kerran, että teatterimiehet ovat heidän seuraansa kypsiä. Herra Bilde puolustaa kaksinaismoraalia ja te, tohtori, höllää moraalia.

HÖÖK. Meillä ei, ikävä kyllä, ole olemassa mitään sukupuolimoraalia, hyvä neiti, jollemme sellaiseksi katso hyppäystä kanonisesta oikeudesta nykyiseen valhemoraaliin, jolla on pöydällä katkismus ja pöydän alla — "La vie parisienne".

BILDE. So-soo, veli, unohdat, että tämä yhteiskunta — kaikista yhteiskunnista paras — perustuu yksityisomistukseen. Ja sen moraali taas, se on kirkas kuin kulta! Naisen uskottomuus on loukkaus miehen omaisuudelle, se voi tuoda salaa vieraan perillisen pesään. Mutta mies ei. Hänellä on siis oikeus niin moneen naiseen kuin hänen kapitaalinsa riittää. (Neiti Palmulle.) Katsokaas, neiti, sen nuotan perässä oli kultakala, ja se määrää koko saaliin, sekä arvon että määrän. (Kävellen rehevästi, tullen Höökin eteen; mielihyvästä nauraen.) Siinä on sulle moraalia, juupeli! (Seisoen leveänä keskinäyttämöllä.) Mulla on vaimo, kaunis ja nöyrä, mulla on Liisat ja Lillit, ja tahtoisinpa nähdä, kuka ne multa ottaa, kun on takanani raha ja laki — he-he —

HÖÖK katsoo vaivautuneena neiti Palmuun.

IHANELMA PALMU (yhteisymmärryksessä). Sigaretti olisi paikallaan, herra tohtori.

HÖÖK rientää näyttämön yli, tarjoo sekä sytyttää.

BILDE (oudoksuen syntynyttä mielialaa). Niin, niin, tänä iltana ollaan rehellisiä eikä kainostella.

HÖÖK. A propos — rouva Bilde ei ollut vielä kotona.

BILDE (saamatta aluksi sanaakaan suustaan). Mitäh?

HÖÖK. Niin, hän ei ollut vielä palannut.

BILDE (tolkuttomana hämmästyksestä). Palannut? — Minä itse — saatoin hänet autoon ja käskin ajamaan suoraan kotiin. (Kävelee vinhasti edestakaisin, pysähtyy synkkänä etualalle; puoliksi itsekseen.) Olisiko se sittenkin totta? (Ryntää kiireesti nurkkaovesta.)

IHANELMA PALMU (huvitettuna). Jännittävää —

RAIKO. Tohtori taisi heittää myrkkyä maljaan.

XI KOHTAUS.

Hans Korp tulee vasemmalta verhon takaa.

KORP. Ei hätää. Hän saa sen juoda pohjaan siitä huolimatta.

HÖÖK (nousten hämmästyneenä). Herra kirjailija, taivaastako vai —?

KORP. Katsomosta vain. Siellä tuli ikävä. Pormestariuden hirmuvalta teki herrasväen periaatteellisen väittelyn kovin yksipuoliseksi. Minä tulen tuomaan todellista riitaa ja vihaa. Katsokaas, näytelmä, jota harjoiteltiin pormestarin luona, jatkuu tänä yönä (kumartaen neiti Palmulle, joka nousee loukkautuneen näköisenä ja siirtyy yli näyttämön oikealle pöydän luo istumaan:) — "enkelten suojassa".

XII KOHTAUS.

Adam Bilde palaa nurkkaovesta.

BILDE (tuohtuneena). Ei ollut vieläkään kotona. (Huomaa Korpin; ällistyneenä, uhkaavasti.) Mitäs tämä on?

KORP (kuivan kohteliaasti). Vain harkittua sattumaa.

BILDE liikehtii kiivaasti seinän luo ja painaa soittokelloa, jolloin
Aatami tulee sisään.

BILDE (Aatamille). Heitä tuo mies ulos!

KORP. Älä tee, Aatami, huonoa palvelusta kaimallesi, herra pormestarille. (Bildelle.) Skandaali on peloittavin asia maailmassa. Eikö niin? - Minä vain voin sen taitavasti järjestää.

BILDE viittaa Aatamia poistumaan, tämä katoo nurkkaovesta.

KORP viittaa kohteliaasti läsnäolevia istumaan, jolloin Bilde istuutuu taka-alalle, Höök jää oikealle seisomaan.

KORP (istuutuen huolettomasti leposohvaan). Niin, jos kanojen maailmassa sattuisi syntymään kukkojen ylituotantoa, taipuu kaksi kukkoa — mikäli eivät saa toisiaan höyhennetyksi — mielistelemään yhtä kanaa erinomaisessa sovussa. Jos on yhtä monta kiekujaa kuin kaakottajaa, syntyy austraalialainen ryhmäavio tai — yksiavioisuus. Mutta jos on kukkoja yksi, vallitsee moniavioisuus, jossa kanat ovat kaiken kurituksen tarpeessa.

BILDE (ivallisesti). Tämäkö oli se taitavasti järjestetty skandaali?

KORP. Ei, tässä oli vain kansantajuisessa muodossa aviojärjestelmiä, joista herra pormestari äsken puolusti erittäin voimallisesti viimeksimainittua. Vieläpä olen teidän kanssanne samaa mieltä siitä, että korea heltta ja jyväkasa, jotka teidän kielessänne merkitsevät kultaa ja rahaa, ovat erinomaisia suosituksia omistajalleen —

BILDE. Aiotteko te todella ilveillä meidän kanssamme?

KORP. Rauhoittukaa, rouvanne terveiset tuon kohta julki. — Niin — mutta teidän elämänkatsomuksessanne on eräs aukko. Te ette ole tähän saakka huomannut, että jollakin kukolla on niin hurmaava lauluääni, että se voi korvata sekä jyvähankinnan että korean ylellisyyden.

IHANELMA PALMU (nousee). Minun hermoilleni liikaa. (Raikolle ja
Höökille.) Eivätkö herrat tahtoisi saattaa minua kotiin?

RAIKO ja HÖÖK nousevat ja seuraavat neiti Palmua nurkkaovesta.

KORP (on noussut toisten lähtiessä). Kuten näette, ette voi moittia minua epäkohteliaaksi.

BILDE (joka on myös noussut ja lähestynyt Korpia; uhkaavasti). En todellakaan. Vain häpeämättömyys on oikea sana.

KORP. Tilanteen hallinta on tässä tapauksessa vielä tarkempi käsite. Ärsytin neiti Palmun kainot hermot, voidakseni ilmoittaa teille suoraan, että eräs virkaheitto näyttelijä on voittanut teidän rouvanne suosion. Teidän on siis suostuttava eroon.

BILDE. Missä minun rouvani on?

KORP. Hän ei ole toistaiseksi tavattavissa.

BILDE (tullen yhä lähemmäksi; harkitsevan ivallisesti). Noo, herra asianajaja, koska tilanne pakottaa minut keskustelemaan kanssanne, saanen kysyä, millä te aiotte pakottaa minut eroamaan vaimostani.

KORP. Silminnäkijöillä.

BILDE (säikähtyneenä). Mitäh? — Nähtykö? (Hilliten itseään.) No, jaa — vai niin, kirjailija taitaa tässä parhaillaan sommitella jotain näytelmää —

KORP. Aivan oikein, ja te näyttelette myöskin tässä parhaillaan — aviorikkojaa.

BILDE (suuttuneena). Ette taida havaita, että väitteenne on solvaus?

KORP. Joka todistetaan. Ja sitäpaitsi: neiti Lill' Margit on puolestaan ylpeydellä tunnustava ja omaksuva sen kunnian, mikä teidän puoleltanne on tullut hänen osakseen sekä lemmessä että rahassa. Onpa hän ilolla vielä ojentava teille kätensä säädylliseen avioon, joka on lohduttava — —

XIII KOHTAUS.

Polle syöksyy verhojen takaa.

POLLE (tarttuu Korpia hihaan, hätäisenä). E-e-een minä suostu — että sinä Margitia vielä tyrkytät tolle, ottaa sen vielä vaikka — ilkeyksissään!

KORP. Sallikaa esitellä: Leopold Vakaa, teatteriparturi, Eevert Urpian ja Hans Korpin nykyinen mesenaatti, Lill' Margitin toinen rakastaja, toinen silminnäkijöistä ja pahin — kummittelijoista. (Menee oikealle ja koputtaa oveen.)

BILDE (hätäisesti). Tietääkö hän —?

KORP. Niin raadollista sydäntä kuin teidän emme ole voineet paljastaa säädylliselle naiselle. Mutta jos te ette anna hänen vapaasti ratkaista, kenelle hän kuuluu, olen minä lateleva sydämestänne maalle sekä lierot että sammakot, ja te menetätte kaiken toivon vaimoonne nähden. Jos myönnytte, emme paljasta äskeistä hämäräidylliä. Onko selvä?

BILDE. On, selvää kiristystä.

KORP. Niinkö? Sanotaanko älyn voittoa lakikielessä kiristykseksi?

BILDE (masentuneena). Odotan vaimoani.

KORP poistuu oikealle.

POLLE (siirtyy nurkkaoven luo; täällä kääntyy, ylimielisesti). Ja Desdemona lempii Jagoa, Othellon tappaa julma kuolema! (Poistuu nurkkaovesta.)

BILDE (yksin; etunäyttämöllä). Mikä häpeä — — mikä häpeä. (Sisäiseen hätään joutuen.) Mihin olen joutunut? Minäkö likaisempi muita? — Voimakkaampi! (Siirtyy vasemmalle, katsoen odottavana oikeanpuoliseen oveen.) He saavat sen kokea —

XIV KOHTAUS.

Ruth tulee oikealta.

RUTH (lähestyen Bildeä; tapaillen sanoja). Minun täytyy — en voinut vaieta enää, valhe on ollut katkeraa. Sinun täytyy päästää minut vapaaksi.

BILDE (vieden Ruthin leposohvalle istumaan). Rauhoitu, Ruth — — En ymmärrä sinua. Enkö ole aina ollut sinulle hyvä?

RUTH. Sinun luonasi en ole tietänyt rakkaudesta mitään. Nyt on minulla sydämessä uusi elämä, suloiset ihmeet ja suloiset tuskat. (Hurmaantuen kokonaan; kuin itsekseen.) Ilta viimaisessa puistossa on hehkuva ja kuuma. Lokakuun vihmova räntä hyväilee kasvojani, ne janoavat myrskyä jok'ainoa hetki. Ja lehdet putoilevat maahan—kuin turvalliseen syliin —

BILDE (keskeyttäen). Puhut kuin sairas — —

RUTH (yhä omassa tunnelmassaan). En kaipaa aurinkoa enää — pienoista piilopaikkaa vain — — lehvien alla — (Nousee kuin unessa, etenee oikealle.) Tahdon pois täältä — (Kuin selviten, tarmokkaasti.) Sinun luotasi pois! Meidän täytyy erota.

BILDE (on noussut myös). Ruth, me emme saa erota. Meidän yhteiskunnallinen asemamme —

RUTH. Vankilamme, jossa olin jo unohtaa, että minäkin olin luotu elämään, hukkumaan, synnyttämään ja suloisesti kuolemaan.

BILDE. Ruth parka, noista kuvitelmista on sinun julma herätä. Minussa on sinulle elämän turva. Kuinka voisit sinä elää parturituvassa tai kiertävässä komeljanttiseurueessa? Lähtekäämme kotiin —

RUTH. Tiedän olevani oikeassa. — Sinun luonasi olen aina ajatellut kauhistuen kuoleman tuloa. Olen värissyt — kuin syyllinen ja tahrattu joka kerta kun se on johtunut mieleen. Ja nyt? Se on kuin suloista raukenemista paahtavan päivän jälkeen, kuin puhdas, yksinäinen vuode ja elokuun illan raukeneva paiste —

BILDE (joutuen hätään; lysähtäen istumaan; ojentaen toivottomana käsiään). Ruth! Minä näen — Olet sanoilleni kuuro. Ja minä — en löydä sanoja. Ruth, usko minua — katumus salpaa minun hengitykseni. Nyt vasta ymmärrän — liianko myöhään? — että olet minulle kallis, kalliimpi kuin mikään muu. (Rauhallisemmin.) Kummallista: elää miehuuden ikään saakka, eikä koskaan havaita, missä sykki ja virtasi koko elämäni pohjasuoni — Ja nyt? Kun on sortumassa kaikki, mitä olen koonnut ja rakentanut, silloin — sokea tulee näkeväksi ja näkee — vain eksyneen itsensä, eksyneen koko elämänsä ajan. (Lähestyen, tahtoen hyväillä.) Sinua koristaakseni olen kerännyt arvoa ja rahaa. Paljossa olen ollut vajaa, mutta paljosta tyhjästä — niin, todellakin tyhjästä — olen luopuva, jos jäät luokseni, Ruth, en voi sinua päästää! Vaadi minulta nöyrtymystä, vaadi tekoja, ihmeitä mitä tahansa, olen ne suorittava — —

RUTH. Suren sinun vuoksesi. Mutta — elämä ei näytä sietävän taapäin kulkua. Tunnen: jos jäisin luoksesi, tekisin sielussani kuolemansynnin — — kuin surmaisin yksiöisen, viattoman lapsen — Ymmärrätkö sellaista?

BILDE (väkivaltaisesti). Vain yhden ymmärrän: en päästä sinua!

RUTH (kylmeten; ratkaisevasti.) En tiedä muotoja enkä pykäliä. Mutta sen ymmärrän, että nyt lähden rakastamani miehen luo. (Melkein riemuitsevasti.) Etkä sinä silloin tahdo etkä voi ottaa takaisin — aviorikkojaa.

BILDE (tuijottaa hetken kuin lyötynä, kuin saaden onnellisen ajatuksen). Entäpä, jos sittenkin voin? Olen löytänyt teon, itse sen minulle sanoit. (Hellästi.) Kuuletkos, nyt on minulla se teko, jota ei voi sydämesi vastustaa. Sitä varten olen kokoava kaikki voimani ja älyni. En ole säästävä mitään enkä ketään. — — (Mennessään oikeanpuoliselle ovelle.) Saatpa kuulla. (Kutsuu sisähuoneessa olevia sisään; palatessaan.) Taistelemaan sinusta kykenen vieläkin.

RUTH istuutuu odottamaan leposohvalle.

XV KOHTAUS.

Eevert Urpia ja hänen jäljessänsä Hans Korp tulevat oikealta.

BILDE (joka on istuutunut taka-alalle pöydän ääreen; herroille). Hyvät herrat, rouva Bilde on valinnut. Hän saa vapaasti lähteä. Minä en ole oikea mies vaimoani tuomitsemaan. Mutta muistakaa kuitenkin, että kun köyhyys ja puute on nääntänyt hänet huoleen ja hätään, ehkä sairauteen, on minun kotini oleva hänelle avoinna. Hänen palatessaan olen minä antava hänelle anteeksi kaiken.

URPIA. Olette tehnyt oikein. Elämän murhenäytelmässä nainen maksaa onnesta kalleimman hinnan, siksi on hän saapa vapaasti valita. Jos hän katuu tätä iltaa hetkenkään ajan, en ole paneva edes rukousta esteeksi hänen matkalleen.

KORP. Mutta asiaan, jalot ritarit. Tämä herra pormestarin anteeksiantava jalomielisyys tekee mahdottomaksi laillisen avioeron, sillä systeemin mukaan eivät hyveelliset pääse aviosta eroon. Täytyy olla rikos, josta syytetään. Luulen, että tämä harvinainen ritarillisuus pakottaa jatkamaan tätä näytelmää.

BILDE (kylmästi). Olen samaa mieltä.

URPIA (jyrkästi). Toistan vielä, että kunnioitan herra Bilden ajatusta.
(Katsoen Ruthiin.) En pelkää mitään. Lähtekäämme. (Poistuu nurkkaovesta
Ruthia ohjaten Bilden tuijottaessa katsomoon.)

KORP (lähtiessään; ovelta). Jos teitä, herra pormestari, joku tästä lähtien väittäisi tyhmäksi, paljastaa väittäjä ilmeisesti oman aasiutensa. Otan nöyrästi maasta teidän heittämänne hansikkaan. (Poistuu nurkkaovesta.)

XVI KOHTAUS.

Lill' Margit tulee nurkkaovesta.

LILL' MARGIT (lähestyen Bildeä takaapäin, tökäten kylkeen mielistelevästi). No, ollaankos sitä nyt elävän leskenä vai —.

BILDE (kääntyen, vieden kätensä povitaskuun, kylmästi). Saanko laskun?

Väliverho.

III NÄYTÖS.

NÄYTTÄMÖ.

Köyhästi kalustettu parturihuone, joka sijaitsee kellarikerroksessa, joten valo huoneeseen tulee viistosti ylhäältä ja ainoastaan vasemmalta. Sillä ainoa akkuna ja lasiakkunainen ovi ovat vasemmalla seinällä. Oikealta vie ovi sivuhuoneeseen. Takaseinällä on portaat ja näiden päätteessä kapea mutta luja, raudoitettu ovi, joka näyttää avautuvan pimeähköön kammioon. Oikealla etualalla on seinäpeili ja kehno parturipöytä tuoleineen. Vasemmalla etualalla laajahko pöytä, jolla on pari lehteä ja huomattavan suuri kukkalaite. Oikealla taka-alan nurkassa pieni pöytä monine pulloineen ja muine parturivälineineen. Seinillä on räikeänvärikkäitä reklaamiplakaatteja, naisaiheisia painokuvia sekä näkyvimmällä paikalla iso paperi, johon on tökeröin kirjaimin maalailu sanat: Ei juomarahoja! Inga drickspengar! Ja näiden alla suurin kirjaimin: Leopold Vakaa. Teatteri Parturi. Taiteilia.

I KOHTAUS.

Adam Bilde istuu parturituolissa käärittynä parturilakanaan, valmiina parturin käsiteltäväksi. Polle on taka-alalla nurkkapöydän luona selin katsomoon ja sekoittaa touhukkaana partakuppia.

BILDE (istuu alussa pää kenossa taaksepäin, poltellen sikaria, katsoo
sitten hermostuneena peiliin ja tämän jälkeen ympärilleen huoneessa.
Jää tuijottamaan hämmästyneenä pöydällä olevaa kukkalaiteita;
Pollelle). Miksi minun lähettämäni kukkalaite on täällä?

POLLE (käännähtää ympäri ja lähestyy kuppia sekoittaen; tärkeän näköisenä). Jaha, jaha — — Kaikki on valmista — — olkaa ystävällinen. (Asettaen teatraalisin elein Bilden pään oikeaan asentoon.) Noin, kas noin —

BILDE (ärtyneenä). Minä kysyin —

POLLE (lyö samassa saippuaa Bilden leukaan, niin että häneltä jää lause kesken; mielistelevästi). Minä sydämellisesti iloitsen kunniasta, että herra pormestari on tullut oman teatterimme parturiin. Se tulee tekemään loistavan efektin —

BILDE (työntää Pollen kiukustuneena syrjään). Fiasko tästä tulee, jos et osaa vastata! Miksi rouva Bildelle tänä aamuna tulleet kukat ovat täällä eikä — (Viittaa oikealle.)

POLLE (viattomasti). Niitä kun ei ole vielä ennätetty lähettää eteenpäin —

BILDE (hämmästyneenä). Mitäs sinä, mies, tarkoitat?

POLLE. Ne kun on käsketty heittää takapihalle. — Aatelkaas, mikä rikos kauneutta vastaan! Mutta minä olen järjestänyt asian: Joka toinen päivä saa Lill' Margit Pollelta kukalla höystetyn runon ja joka toinen päivä runolla kaunistetun kukan. - Anteeksi, saa kai raakata taas?

BILDE alistuu kohtaloonsa, mutta ilmaisee harmistumisensa tuprahuttelemalla ankaria savupilviä Pollen silmille.

POLLE (työskenneltyään hetken, iloisesti). Niin me täällä vaan elämme kuin riippuvien puutarhojen keskellä — sulttaanin kaupungissa, ruusut tuoksuvat ja kesäkärpäset tulevat. (Saa työnsä valmiiksi.) Noin, kas noin — olkaa hyvä.

BILDE (jääden yhä istumaan; hetken vaitiolon jälkeen). Noo, mitenkäs se on sitten sen Margitin ja Pollen rakkauden laita?

POLLE. Pollen rakkaus on aina ollut kuin näytelmää, jossa he eivät saa toisiansa. Minut petettiin katalasti. Nainen petti, Korppi petti, koko maailma petti.

BILDE (innostuen). Kirjailija Korp?

POLLE. Juuri se sama. Ensin sai minut pelaamaan statistia siinä suuressa "Nubian" kalapaliikissa, kun väitti Margitin suostuvan minuun (kumartaen) senjälkeen nimittäin, kun asia olisi herra pormestarille ikäänkuin — voitettu kanta. Mutta suostuikos? Suuttui mulle ja koko maailmalle. Ja Korppikos nauroi — päin naamaa hohotti, rimmas ja hoilas. Kyllä se sapettaa.

BILDE nousee, maksaa suurehkolla setelillä.

POLLE (hämmentyneenä). Eikös sattuisi olemaan jämttiä rahaa?

BILDE. Noo, juomarahoiksi loput.

POLLE (viitaten tärkeänä seinällä olevaan tauluun). Ei juomarahoja, inga drickspengar.

BILDE. So-soo — (Antaa pienemmän setelin liivinlaskustaan.) Mutta, Polle — suostupas minun kanssani kauppoihin, niin Korppi korvennetaan ja saat kaupanpäällisiksi Lill' Margitin omaksesi, ihan omaksi rouvaksesi.

POLLE (huoaten). Jaa, jaa, mutta sakset ja liipingit ei riitä siihen kauppaan kapitaaliksi. Se on kallis tyttö.

BILDE (käyden vasemmalle, istuutuen). Minä kustannan sinulle ensiluokan liikkeen keskikaupungilta ja samalla hinnalla suostutan sinuun Margitin, jos teet eräitä palveluksia.

POLLE (ensin hölmistyen, sitten riemastuen). Nyt se tuli! Tuli kaipuusta rakkaus ja avioliiton ensimmäinen päivä. — No, se nyt on vissi, että se ensiluokan rouvaksi rupee. Ja mitäs sitten sais olla — niitä palveluksia?

BILDE. Näytät vain Korpille, että tekijä se olet sinäkin tässä näytelmässä, runoniekka yhtä hyvä kuin hänkin.

POLLE (innostuen). Jaa, jaa, niinkuin sen runot tekis kauppansa sen paremmin kuin minunkaan.

BILDE. Vihjaise rouva Ruthille, että tuo huikentelevainen näyttelijä on väsynyt tähän seikkailuun ja kaipaa salaa rouva Urpiaa — että vain kunniantunto pakottaa hänet jatkamaan toivotonta taistelua keskellä köyhyyttä, katsos, pieni väärinkäsitys —

POLLE (keskeyttäen). Eipäs se olekaan enää köyhä, rikas se on Eevert-herra. Se kun palkkas kokonaisen kiertueen ja koko talven on pelannut sitä Korpin näytelmää, niin että — Ja sanomissa on ollut paljasta kiitosta —

BILDE. Minulla on tarkat tiedot. Yleisöä on ollut vähemmän kuin kynäniekkojen ylistystä. Näyttelijät ovat rettelöineet, sillä mukana on eräs minun miehistäni. Primadonnista kaksi on lähtenyt toisensa jälkeen ulkomaille — opintomatkalle. Se herra on kyllä kokenut, mitä saadaan aikaan rahalla. Kiertäköön vain tuo näyttämön lemmikki maineen töyhtö hatussaan. Hän on palaava sittenkin kotiin epätoivossa, olen sen itselleni vannonut. Näin ollen, Polle, teet viisaasti, jos lakkaat hukkaamasta niukkoja ansioitasi liian toverillisesti noille herroille taiteilijoille.

POLLE. Enpä mä ole ihmeempiä kuullut.

BILDE (puoliksi itsekseen). Lisäksi ei tarvita muuta kuin tuo mitätön erehdys ja epäluulo. (Pollelle.) Siinä "korkeassa" lemmessä on pienikin väärinkäsitys koko hulluuden hauta —

POLLE. Ni-nii, niin se on kaikilla, Romeolla ja Julialla ja Margitilla — —

BILDE. Sinun ja Selma-rouvan on saatava aikaan tuo väärinkäsitys. Menen täältä hänen luokseen — - Suostutko?

POLLE. Mutta ymmärtääkös se Margit tänä päivänä vielä minun sydämeni huolestuttavan tilan?

BILDE. Sen takaan ja rahat myös.

II KOHTAUS.

Hans Korp tulee ulko-ovesta, niin että ovikello kilahtaa.

POLLE siirtyy nurkkapöydän luo ja ryhtyy sitä järjestelemään.

KORP (heiluttaen papereita kädessään). Sapuskan nälkä, tupakan nälkä, elämän nälkä, koko sen nälkäkuurin ruumiillistuma on tässä, mutta eipäs osta tämä toimitussihteerikulttuuri, ei niin runonpätkää. Käskevät kirjoittamaan hienosta käytöksestä. Tjaa — — (Bildelle.) Vai olisiko niin, että jokaisen kansalaisen rinnassa jönkii nykypäivinä pienen pieni pormestari-sielu, kuten kerran oli jokainen ranskalainen sydämeltään pieni Napoleon?

BILDE (nousten; ivallisesti). Katkera mieli synnyttää huonoja runoja.

KORP. Mutta viha on runouden juhlaruokaa, rakkaus vain sen viinimalja.

BILDE. Siinä tapauksessa olen valmis suomaan teille täyden tunnustuksen. —

KORP. Toivottavasti ei kuitenkaan runoilleni — menettäisin koko itseluottamukseni.

BILDE. Ainakin aivoillenne. (Synketen.) Te toitte minulle enemmän häpeätä kuin yksikään on tähän mennessä kyennyt ja teitte sen pennittömänä kerjurina. — Löitte älykkäästi, sen tunnustan.

KORP. Katsokaas, sydämellä ei teitä voinut lyödä, se kuuluu tämän näytelmän toisille henkilöille. Mutta lyönti sattui kyllä sydämeen, vai kuinka?

BILDE. Voi olla. Mutta ymmärtäkää ajoissa, että teidän aivojenne houre jostain ihmeellisestä poikkeustapauksesta, aviosta, joka riistäytyisi irti yhteiskunnallisesta asemasta, rahasta ja luonnollisista siteistä, ei tule onnistumaan. Teillä ei ole elämänkokemusta, nuori mies.

KORP. Teissä on ollut kylliksi sangen kokemusperäistä raaka-ainesta. Tunnen jo liikkuvani tässä inhimillisten erehdysten labyrintissa eli aviomaailmassa kuin kotonani.

BILDE. Jos kerran tunnustatte inhimillisen erehtyväisyyden, pitäisi teidän muistaa joskus Schopenhauerin suvaitsevaisia sanoja — — (Koettaa turhaan ponnistaa muistiansa.) Kuinkas ne nyt tuota — —

KORP. "Missä ovat todelliset yksiavioiset? Me elämme kaikki ainakin ajan, mutta enimmäkseen aina, moniavioisuudessa." Siihen viisauteen kai aiotte pistää päänne kuin jänis pensaaseen vai kuinka?

BILDE (nolostuen). Niin, tarkoitin sanoa — —

KORP (ilakoivasti; viitaten Bildeen). Schopenhauer parka, näkisitpä opetuslapsesi!

BILDE (suuttuneena; purevasti). Hyvä, herra kirjailija, mutta muistakaa, että minä olen hankkiva hyvityksen. Te olette tahtomattanne opettanut minut ymmärtämään, että minun on taisteltava vaimostani kuin elämästäni, niin, ja vieläkin enemmästä: miehisestä kunniastani. — Järkeni ja voimani on antava hänet minulle takaisin. (Kulkee ulko-ovea kohti.)

KORP (jäljitellen kolportöörisävyä). Mutta tappio — luulen minä — olisi teidän sielullenne hyväksi.

BILDE (kääntyen ovella; röyhkeästi). Jos jatkatte peliänne, sulkevat minun tuttavuussuhteeni teiltä jokaisen oven. (Poistuu ulko-ovesta ovikellon hurjasti kilistessä.)

KORP (Pollelle; nauraen). Näitkös, Polle, ahvenkin tarttuu ärsytettynä parhaiten koukkuun. — Onko rouva Ruth kotona?

POLLE. Ei ole. Kaiket iltapäivät se on kaupungilla. (Kierosti.) Taitaa olla toiset hommat — taikka ne entiset.

KORP. Huono vitsi. Mutta — annas rahaa.

POLLE. Olenkos minä mikä lypsylehmä?

KORP. Lehmä. Kamelinkarvainen, kirahvikaulainen vuohi parka, ehtymäisillään joka päivä. Ettäs kehtaat! Ja juuri oli sinulla ilo ja onni rääkätä tylsällä puukolla kilpailijaasi, vieläpä maksusta. (Laskee sormillaan.) Rääkkäys, aluna, eau de Golognet, puuderit — — tjaa, suunnilleen kymppi. (Ojentaa kätensä.) Tarvitsen sen kaikki. Eevert tulee seuraavassa junassa, siihen mennessä juhla-ateria pystyyn. No?

POLLE (ylpeästi). Turhaan kärkyt. Enpä mä olekaan enää se taputeltu ja potkittu Polle.

KORP (tutkivasti). Ahaa — tärppääkös tässä ahvenen perästä vielä salakka ja särki? —

POLLE (ilkeästi). Nykii ja näppää, mutt'ei tartu.

KORP. Mutta tunnin vippi! Kyllä me maksamme, kun Eevert tulee. Se poika on näytellyt rahaa ja mulle mainetta ja prosentteja että paukkaa.

POLLE kääntyy parturipöytään päin naurahtaen vähäksyvästi.

III KOHTAUS.

Ruth tulee oikealta verhojen takaa kädessä sanomalehti.

RUTH (ihastuneena). Viimeinen näytäntö — ollut ja mennyt, kuule, Korppi.

KORP. Pyhä Yrjänä on voittanut.

RUTH (ojentaa lehden Korpille). Ja katso. Mitäs tämä merkitsee?

KORP (silmäillen lehteä). Hoh-hoo — itsensä Ihanelman nimimerkki! Myötämielinen kirjoitus koko kiertueesta. (Nauraen.) Katsos, arvostelu on hienoa, jos se ensin vastustaa kynsin hampain ja sitten muuttaa tappionsa armeliaaksi suosioksi.

RUTH. Eevert tulee — meidän täytyy siistiä. (Ryhtyy järjestelemään;
Pollelle.) Hyvä Polle, tuo kukka on vietävä pois.

POLLE menee kuin syyllinen ottamaan kukkalaitetta ja ryhtyy kantamaan oikeanpuolista ovea kohti.

KORP tökkää Pollen mennessä häntä kylkeen, niin että kukka putoaa maahan ja ruukku menee rikki.

POLLE jää onnettomana seisomaan.

RUTH. Häitä se tietää!

KORP (tökäten uudestaan Pollea; Ruthilta salaa). Anna raha tänne.
(Heristää lopulta nyrkkiä, toinen käsi ojolla.)

POLLE (työntää, nyt jo perinpohjin suuttuneena, rahan Korpin kouraan).

KORP (huoahtaen helpotuksesta). Murheellista, miten paljon neroutta täytyy tuhlata yhteen kymppiin. (Pollelle.) Korjaa roskat pois. (Mennessään.) Ja sitten tee juhlaruno, minä korjaan.

POLLE (Korpin jälkeen; kyräten).

Kuulemas pitää. (Keräilee hetken ruukunpalasia, katsahtaa alta kulmain Ruthiin; yhä polvillaan lattialla, lipevästi.) Jaa, jaa, kun kovalle ottaa, niin — tuota — laihtuu sitä pulskakin mies.

RUTH katsahtaa ohimennen Polleen, istahtaa vasemmalle; jää hymyillen tuijottamaan katsomoon.

POLLE. Herra pormestaria tarkoitan, se kun nyt on meidän liikkeen kundi. (Vaitiolo.) Eipäs sattunut rouva olemaan kotosalla. Kaksi asiaa kai sillä oli, kun niin suruansa valitti ja rakastavan näytti, ettei muuta kuin rouva armon antaa, niin kyllä ovat ovet auki pormestarin talossa.

RUTH (kääntyen katsomoon; iloisesti). Mutta mitäs se Polle siellä vielä vitkastelee? Nyt on kiire.

POLLE (nousee, lähestyy; tuttavallisesti). Ovatkos siihen rouvaan herrat aina rakastuneet, kun on vaan vinkki annettu?

RUTH (hymyillen). En tiedä, Polle.

POLLE. Niin mutta — mitäs sitten, jos se toinen tulisi kylmäksi eikä kehtais sitä sanoa suoraan?

RUTH. Lill' Margitko se yhä saattaa Pollen noin mietteliääksi?

POLLE. Ei tässä ole Margitista kysymys, vaan Eevert-herrasta. Se kuuluu taas joutuneen sen Selma-rouvan pauloihin, mutta miehellä kun on toisaalle vannotut valat ja kunniat, niin —

RUTH nousee, kävelee hitaasti kohti oikeanpuolista ovea. Samassa kilahtaa ovikello, ja hän kääntyy katsomaan.

IV KOHTAUS.

Selma tulee vasemmalta.

SELMA (jo ovelta). Ruth! (Rientää syleilemään jäykkänä seisovaa Ruthia, vetää tämän etualalle.)

POLLE korjaa hätäisesti ruukunsirpaleita pois.

SELMA (painaen Ruthinkin istumaan lähellensä). Ruth parka -tai ennemminkin onnellinen Ruth. Minkäs sille tekee, ne miehet kun nyt ovat niin kummallisia. Näinhän onkin parempi - eikö niin? Kullakin omansa — minä annan kaiken, kaiken sinulle anteeksi.

RUTH (kuin turtunein kasvoin). Mitä sinä olet tullut minulle anteeksi antamaan?

SELMA. No, että vähän niinkuin lainasit sitä minun "ensimmäistä rakastajaani". Nyt se tulee takaisin kuin pelastuksen enkeli. Maineeni oli joutuakin melkein kuin hunningolle.

RUTH (nousee; halveksuen, melkein kauhistuen). Ja sinunko luoksesi palaisi Eevert?

SELMA (nousten; riitelevästi). Niin, juuri minun, huikentelevaisen Selma Urpian luo. Profeetat ovat aina pitäneet lopultakin juuri syntisistä vaimoista. — Nöyrät lähetti mies parka terveiset. Niin tulee kuin järkiinsä tullut tuhlaajapoika.

RUTH siirtyy oikeanpuolista ovea kohti.

SELMA (seuraten taka-alalle). Ei siinä auta nenän nyrpistykset eikä ylevät plastiikat. Hyvän hyvyyttäni tulin sinua valmistamaan, ettet turhaan joutuisi miehen edessä näyttämään sitä "särjettyä sydäntä". Se ei meitä enää paljonkaan tähän maailman aikaan korista. — (Vaitiolo.) No, jos ei, niin ei! Siemaise sitten koko pikari kerrallaan. (Katkerasti.) Ovat tässä muut saaneet juoda viheliäisen elämän rutaa ja sakkaakin. (Poistuu ulko-ovesta.)

RUTH astuu tuskasta värisevänä, epätietoisena pari askelta etualaa kohti.

POLLE (joka on välillä ollut näkymättömissä oikealla, lähestyy nyt
Ruthia; hädissään). Voi, voi, rouva, eihän sitä pitäisi nyt noin — —
Joka poikahan sitä helposti lupaa syödä viinimarjoja joka päivä, mutta
hampaat kun huoltuvat, niin ei se ole taivaskaan enää paratiisia — —

V KOHTAUS.

Hans Korp tulee ulko-ovesta, mukana ruoka-aineita.

KORP (ryhtyen järjestämään tuomisiaan vasemmanpuoliselle pöydälle). Hei, pojat, tässä on makkaraa ja tässä olutta puolikas — — ja tässä on toista makkaraa, ja kun se pannaan kahtia, on meillä kolmea lajia asetteja.

RUTH on Korpin ensi sanojen aikana poistunut hiljaa oikealle.

KORP (Pollelle). Menepäs kirjailija Korpin viinikellariin, jossa monena yönä olen nähnyt veljeni, kyynikko Diogeneen haamun istuvan tynnyrissä, mutta en koskaan täysinäistä viinitynnyriä enkä hekumoitsevaa Aleksanteria, vielä vähemmän kärpäsiä ja auringonpaistetta — — Siellä on — sen neitseellisen lavitsani pääpuolessa limppu kuin elämän leipä. Tuo se tänne.

POLLE menee peräovesta ja jättää auki oven, josta näkyy pimeänpuoleinen komero.

VI KOHTAUS.

Eevert Urpia tulee pieni matkalaukku kädessä ulko-ovesta.

KORP (leikillisesti). Ave Caesar imperator!

URPIA (menee, silmättyään näyttämölle, oikealle aikoen avata ovea; huomattuaan tämän olevan lukossa). Miksi ovi on lukossa?

KORP. Paratiisin portilla on aina ollut se ylhäinen ominaisuus. Mutta käypäs pöytään. (Viitaten pöytään.) "Pyhän Yrjänän" tekijä tarjoo ylösnousseelle Leijonalle shampanjaa, flamingon kieltä, riikinkukon aivoja ja hanhen maksaa. Istu, poika.

URPIA (istuutuu väsyneesti; lyhyen vaitiolon jälkeen, jännittyneenä).
Onko Ruth kotona?

KORP. Tottakai — taitaa paistaa satakielen paistia — — ankeriaan maidossa.

POLLE tulee takaisin mukanaan leipää, jonka asettaa pöydälle.

KORP (osoittaen Pollea; Urpialle). Kas, tuossa on se meidän mesenaatti, joka muuttui tänä päivänä äkkiä saituriksi. Häntä on rangaistava. Maksetaan sille Juutakselle koko talven vipit. (Pollelle.) Mutta osaakin sitten hävetä.

POLLE. Kyllähän me — kun vaan tässä kaikki saavat toisensa, niin ei tässä maksuista piitata.

KORP. Äläs, poika, kaikki prosenttini latelen sulle kuin herran kädestä ja juuri nyt. (Urpialle.) Anna ne Pollelle. Minulle riittää maine ja applodit.

URPIA (katkerana). Muuta ei meillä olekaan.

KORP. Se koettelee meitä. Arvostelut ja — —

URPIA. Lehdet eivät määrää mitään vaan yleisö. Sitä oli monin paikoin vähän. Mutta pahinta oli, että onnettomuudet: rettelöt, eroamiset ja sairastumiset ajoivat minua takaa kuin painajaisten laumaa. Olin tulla hulluksi. No, niin. Kun maksoin näyttelijäin palkat, jäi tyhjä käteen. En voi maksaa sinulle vielä edes tekijäprosentteja.

POLLE (hieroen käsiään; salaperäisesti). Jaha, jaha —

KORP (Pollelle). Hiiteen siitä jahattamasta!

POLLE siirtyy taka-alalle, sulkee auki jääneen peräoven ja jää nurkkapöydän luo, josta näyttää seuraavan toisten keskustelua.

KORP (yhä iloisella mielellä). Vai sillä tavalla? Mitähän varten puhtaat sydämet eivät miellytä herra Mammonaa? Se taitaa olla niitä ikuisia totuuksia, joita maailma on puolillaan. Mutta olkoot. Runous jää meille ja — rakkaus lisäksi. Ei surra pienistä, pojat.

URPIA (on noussut "rakkaus" sanan kuullessaan; puoliksi itsekseen, tukahtuneesti). Tunnen olevani kaksinkerroin kunniaton mies. (Kääntyen toisten puoleen.) Tällä matkalla heitin vaakalaudalle koko elämäni, punnitsin itseni. Minun piti ensiksikin hankkia hyvitys sinulle näytelmäsi kärsimästä tappiosta, johon alunperin juuri minä olin syypää — —

KORP (keskeyttäen; innostuen). Mikä hurskas valhe! Alkusyynä oli minun aivojeni ajatus lyödä teidät kaikki oman sydämenne roviolle, sytyttää, polttaa ja korventaa, nähdäkseni, lentääkö roviolta pilviin purppuralintu vai kultainen epäjumala. Tähän saakka on Mammona joutunut tappiolle joka ottelussa.

URPIA (intohimoisesti). Mutta rakkauteni edessä olen tehnyt suurimman petoksen. Minun piti pelastaa viimeinkin Ruth tästä vaivaisesta kellarista. Minulla ei ole oikeutta alentaa häntä. Olen tuntenut, kuinka köyhyyden likaiset sormet riistävät meiltä suloisen rauhan — ne tahraavat puhtaimmankin mielen. Katkeruuden myrkky työntyy päivä päivältä syvemmälle sydämeen, se kutistuu joka valvottu yö ja tulee pelkuriksi — (Lyyhistyy istumaan.)

KORP. Väärä sana! Se näyttää tulevan poroporvarillisemmaksi päivä päivältä. Sitä syö vanhojen ennakkoluulojen syöpä. Iso mies! Etkö osaa ylistää köyhyyttämme? Millä muulla me mittaisimme tämän yhteiskunnan tyhmyyttä ellei juuri omalla köyhyydellämme?

URPIA. Ruth ei ole tottunut tällaiseen elämään. Hän kärsii tästä ihmisenä, kuuletko, ihmisenä!

KORP. Mutta riemuitsee naisena. Se on enemmän kuin se moralistien ylistämä ihmisenkeli, jonka tekosiipiä saa korjailla joka toinen päivä. Sinä et tiedä vielä, kuinka paljon eräät naiset kykenevät uhraamaan rakkauden tähden. He kykenevät iloitsemaan kärsimyksestä enemmän kuin me nautinnosta.

URPIA. Uskotko, että hän ilostuisi minun tulostani, vaikka kuulisi —

KORP (lyöden Urpiaa olalle). Sinä heikkouskoinen.

URPIA. Suurta onnea on syytä epäillä aina. Minä tunnen, että se juuri saa kuoleman-kuumeen pienimmästäkin haavasta. Koko matkan ajan olen ollut uneton ja levoton - olen pelännyt — Sinä tunnet minut: kaikki tai ei mitään.

KORP (menee oikeanpuoliselle ovelle; koputtaa). Ruth, Jarbas on porttien edessä ja Pyhä Yrjänä pelkää — (Urpialle; iloisesti nauraen.) Olen aina huomannut, että näyttelijäammattiin kuuluu kaunis sydän, mutta heikonpuoleiset aivot.

URPIA (nousee). Olkoon niin, mutta vannon sinulle: jos kärsimäni tappio sumentaa nyt pisarankin meidän jälleennäkemisemme ilosta, olen hautaava itseni ikuisesti, eikä minua silloin enää mikään herätä. En jaksa aloittaa enää kolmatta elämää. — Ja sinua kiellän silloin sekaantumasta kohtalooni. Lupaatko sen, kuin miehelle mies?

KORP. Avun annan kunkin rukouksen mukaan. (Vetäytyy taka-alalle, josta
Ruthin tultua poistuu Pollen kanssa oikealle.)

VII KOHTAUS.

Ruth tulee vakavana, epäröivänä oikealta.

URPIA (hetken vaitiolon jälkeen levittää käsivartensa, lähestyy ja sulkee Ruthin syliinsä, suutelee; kuin heräten peloittavaan todellisuuteen). Huulesi ovat kylmät.

RUTH (katkerasti). Kylmätkö?

URPIA (äkkiä; arasti). Iloitsetko tulostani?

RUTH (eroten, siirtyen vasemmalle pöydän luo; katsoen poispäin). Iloitsisin, jos — uskaltaisin — — (Hetken vaitiolon jälkeen; kuin syyttäen.) Ja sinä itse?

URPIA (hämmentyen). En tiedä miten selittäisin —

RUTH (ääni pidätetystä tuskasta värähtäen). Onko se vaikeaa?

URPIA. Jos tietäisit, kuinka minä häpeän. Kun lähdin matkalle, näyttelemään, olin mieleltäni todellakin kuin Pyhä Yrjö, sorrettujen ritari. Lähdin takomaan miekkaa, päästäkseni taistelemaan kaukaisen maan vaaraan joutuneen prinsessan puolesta. Olin enemmänkin kuin ritari. En ollut lähtenyt häntä pelastamaan vain kuolemasta, vaan myös köyhyydestä ja kurjuudesta. — Ja minä luotin itseeni. En ole koskaan sen palavammin näytellyt kuin tällä matkalla —

RUTH (elostuen). En ymmärrä — missä on sitten sen häpeän syy?

URPIA. Tappiossa, nääntävässä, katkeroittavassa tappiossa. En onnistunut miekkani takomisessa, sillä se piti takoa kullasta. Ja koko minun uskoni sortui.

RUTH. Tappio ei ole häpeäksi. Se syntyy vain alhaisesta aikeesta ja teosta, petoksesta — —

URPIA. Tunnen itseni mitättömäksi sinun rinnallasi. Minulla ei ole oikeutta tuottaa sinulle tätä viheliäistä kärsimystä —

RUTH (tuskalla). Eevert, nyt et puhu suoraan. (Katkerasti.) Minä häpeän sinun puolestasi.

URPIA. Häpeät? (Masentuen kokonaan.) Tottakin: on syytäkin hävetä.

RUTH (surullisen vakavasti). Syyllisyys tuijottaa sinun silmistäsi.

URPIA. Niin, sinä saat tuomita tai päästää.

RUTH (poistuu oikealle, tulee nopeasti takaisin hattu päässä ja viitta yllä, pysähtyen keskinäyttämölle). Muistatko sanoneesi: "Jos hän katuu hetkenkään ajan, en ole paneva edes rukousta esteeksi hänen matkalleen!" Muistatko?

URPIA. Sen muistan kyllä.

RUTH. Minä en ole katunut enkä tuomitsekaan. Mutta — minä päästän sinut mielesi mukaan. Sinun on helpompi toteuttaa aikeesi — minun ollessani poissa.

URPIA (tukahtuneesti). Minne lähdet?

RUTH. Suremaan — (Poistuu ulko-ovesta.)

VIII KOHTAUS.

Hans Korp ja hänen jäljessään Polle tulevat oikealta.

KORP. Minne hän läksi?

URPIA (kuin unessa). Pormestari Bilden luo — kotiinsa.

KORP. Tjaa, nainen ei siis lakkaa valitsemasta.

URPIA. Hän ei kestänyt tätä naurettavaa köyhyyttä. (Synkästi; puoliksi itsekseen). Enkä sitä kestä enää minäkään. (Menee tarmokkaasti taka-alalle ja poistuu peräovesta, jonka avain vääntyy rasahtaen lukkoon.)

KORP. Nyt on tainnut sittenkin tulla jokin laskuvirhe — (Pollelle; kuin suuttuen itselleen.) Herranjumala, Polle, eikö siis ilman rahaa saa kestämään rakkautta edes muutamaa kuukautta?

POLLE (asiallisen kärkkäästi). Ei sitä saa. (Viisaasti.) Nääpäs, se on se raha arvon mitta, ihan kaikelle, tavaralle ja runolle ja — muullekin hellyydelle. Jos mitä vähän lie siinä seassa ilmaistakin, tykkäämistä nimittäin, niin kyllä se on ostettava, jos kokonaan ja omakseen tahtoo. Usko pois, ei ne naakelit kestä, jos ei typläys ole hyvä!

KORP (on miettinyt ankarasti). Nyt, Korppi, seuraa sydämen logiikkaa, älä järjen. — Nämä sydämet eivät ole lakanneet toisilleen sykkimästä — sen tunnen elävästi. Ei, heissä en ole voinut erehtyä. Jossain muualla on vika — — (Menee peräovelle ja koputtaa oveen.) Eevert — tule tänne. (Hetken odotus; koputtaa jälleen.) Eevert — (Kiihkeämpiä koputuksia; Pollelle.) Hän ei vastaa. (Siirtyy etualaa kohti.) Nyt se hautoo siellä tietysti itsemurhaa, ja kohta paukahtaa.

POLLE (kauhistuu, hätääntyy). Hyvät ihmiset — eihän se ole syyllinen
rouva eikä Eevert-herra. Vieläkös tulis tässä viattoman ihmisen kuolema
—? (Juoksee peräovelle; koputtaa voimakkaasti.) Hän ei kuule enää — —
(Oveen päin.) Kyllä se rouva rakastaa — kovasti rakastaa —

KORP (puoliksi itsekseen). Tuossa se laskuvirhe taitaa pyöriä — päästään vialla.

POLLE (yhä hätäisemmin; oveen päin). Eevert-herra, avatkaa, ei turhaan saa tappaa, kun se — kerran — rakastaa —

KORP (tarttuen Pollea takaapäin kauluksesta). Juudas Iskariot! (Tuo Pollen, yhä niskasta pidellen, etualalle.) Nyt sinä menet kiltisti hirteen.

POLLE. Mitäs se nyt enää auttaa. Se on kuollut jo.

KORP. Tunnusta! Muuten et saa haudassakaan rauhaa.

POLLE. En minä mitään ole ihan suoraan valehdellut. Mutta kun minä melkein uskoin, että —

IX KOHTAUS.

Lill' Margit tulee ulko-ovesta sangen koreaksi puettuna.

LILL' MARGIT (sekaantuu tiuskeasti asiaan). Top tykkänään, Korppi, älä retuuta minun sulhastani! Pois sormet! Se on nyt tirehtööri, ni-nii, ja minä olen tirehtöörskä.

KORP (Pollelle). Juokse heti, jos henkesi on sinulle kallis, etsi rouva ja tunnusta valehdelleesi. Se riittää.

LILL' MARGIT. He-hei, se on kotonaan jo. Minä kun vahtasin siinä hotellin ikkunassa, niin siitä ohi se rouva käveli. Ja kun minä telefoneerasin pormestarille, että tulossa oli rouva taloon, niin —

KORP (Pollelle). Aja autolla ja tee mitä käskin. Ilman hänen ääntänsä ei tuo ovi aukene.

POLLE. Menen, menenhän minä. (Poistuu ulko-ovesta.)

LILL' MARGIT (epäluuloisena). Mitäs meininkiä se Korppi taas veivaa?

KORP. Menikö rouva Ruth varmasti pormestarin asunnolle?

LILL' MARGIT. No mihinkäs sillä muualle menemistä, jos kerran täällä teki erojaiset — rahaton ihminen. Ja siitä ilosta se pormestari sanoi: "Ota Polle vaan, kyllä tulevat rahat." Kyllä se on oikea herra — sanansa pitävä mies.

KORP. Vai sillä tavalla.

LILL' MARGIT (istuutuen). Joo, ja kun ne tästä tirehtöörskästä elämäkerran kirjoittavat, on siinä rappuset aina ylöspäin menossa. Moksin järven rannalla on tyttörievun syntymämökki. Mutta tultiinpas punaverisen hantlankarin mukana kaupunkiin, piiaksi vaan, mutta pian siitä hotellin steeteskaksi ylettiin ja jo vuosia on sipsuteltu koreissa kengissä parkettilattiaa. Ja tässä on nyt sitten tirehtöörskä valmis. — Mutta ylemmäksi en enää näitä säätytikkaita kiipee, sehän olisi Jumalan kiusaamista.

KORP (on lähestynyt; istuutuen läheiselle tuolille). Eevert-herra on kuollut.

LILL' MARGIT. Jessus!

KORP. Se otti ensin myrkkyä ja pisti sitten tikarilla rintaan.

LILL' MARGIT. Jestas sentään — surustakos se sen teki?

KORP. Tottakai, kun kavalsitte häneltä rakastetun.

LILL' MARGIT. Hur så? Kyllä mull' on semmoinen materiaalinen moraali, ettei kristitystä aviosta saa naisihminen erota, kun kerran on sen ristin päällensä ottanut. Herrat viftatkoot ja pitäkööt peliänsä. Mutta meillä rouvilla on kullakin sääty ja siveys. Jos sen rikkoo, niin kärsimistä siitä tulee. Viaton tässä minä olen. (Nousten.) Vai tässä vielä! (Siirtyen oikealle.) Mutta Pollen minä otan vaikka itkettäisiin. Menen tänne ja avioliittoon asti kökötän paikallani. (Katoo oikealle.)

KORP (tulee peräoven luo; hiljaisella äänellä, mutta kiihkeästi.) Eevert, avaa — — sano yksi ainoa sana. (Kuuntelee, palaa ovelta.) Mutta — jos sittenkin tuo onneton hulluus veisi kuolemaan? Jokaisessa lemmessä uhmataan manalaa, ja kuolema uhkaa vastaan. (Istuutuu aivan etualalle; puoliksi yleisölle.) Tjaa, olen pulmassa taas. — Muistatteko? Tämän näytelmän alussa minä näin heidän sydämensä palavan pyhällä roviolla. Ne vuodattivat punaisimman pisaransa minun kämmenelleni. Ja minä tahdoin luoda kuin loi Jehova kämmenestänsä. — Penseille ja elottomille heidän piti todistaa, että täällä, keskellä rihkamaa ja rahaa, keskellä rikkauden vääryyttä, köyhyyden kiirastulessa, täällä, riettauden ja narriuden ympäröimänäkin elonkeraiset ihmiset ovat onnen ruhtinaita — he yksin, eivätkä ketkään muut. — Heitä suojasin älyllä, autoin pulasta, näytin eteenpäin tietä. Ja nyt? He ovat nousseet päätäni ylemmäksi. En yllä heidän kohtaloonsa enää. Se on sattuman tai suurempain jumalten käsissä. Minua itseäni peloittaa — — (nousten) kuin kulkisin varhaistalven tummaa kumisevaa jäätä pitkin — (Proosallisemmin.) Ja mikä sokaisi minun silmäni? En nähnyt, että luomistani houkoin oli tullut Juudakseksi. (Liikehtii ikkunan luo.) Ennättikö tuo Juudas ajoissa? Jos ennätti, palaako hän? — Jos palaa, palaako ajoissa? (Itsellensä perinpohjin suuttuneena.) Naurettavaa!

X KOHTAUS.

Ihanelma Palmu tulee ulko-ovesta.

IHANELMA PALMU (hyvin ystävällisesti). Tulin onnittelemaan teitä, herra kirjailija, suuresta menestyksestä.

KORP. Oho!

IHANELMA PALMU. Ja molempia päivänsankareita tulin haastattelemaan.

KORP. Niin, katsokaas, teidän tyyliänne ei pelasta enää mikään muu kuin armeliaisuus, sillä oikeutta on meille jo jakanut se arvostelijoitakin mahtavampi hirviö, jota sanotaan yleisöksi.

IHANELMA PALMU. Niin, en voi kieltää — erehtyneeni, mutta sisäistä rehellisyyttäni ette voine epäillä—

KORP. Credo quia absurdum — rehellisyys pysyy, vain konjunktuurit muuttuvat. Mutta luulen, että pormestari oli kiitollisempi teidän erehtyväisestä rehellisyydestänne kuin tästä erehtymättömästä. (Kuuluu autotorven törähdys; ylpeästi.) Täällä on haastattelijain odotushuone. Uhri saapuu kuolleena tai elävänä.

Ihanelma Palmu poistuu oikealle.

XI KOHTAUS.

Ruth ja hänen jäljessänsä Polle tulevat samassa ulko-ovesta.

RUTH kiirehtii suoraan peräoven luo.

KORP osoittaa Pollea poistumaan; molemmat oikealle.

RUTH (tuskallisella, hiljaisella äänellä, kuin peläten toisten kuulevan). Eevert — täällä on Ruth — olen palannut, Eevert. (Hetken hiljaisuus, avain kääntyy lukossa; jälleen lyhyt hiljaisuus, jonka kuluessa Ruth perääntyy edemmäksi ovesta; vaimennetuin äänin, mutia suuresti riemuissaan.) Hän elää, hän tulee!

URPIA (tulee pimeästä, astuu kuin sokaistunut, joka karttaa aurinkoa, toinen käsi otsalla; kuin sammaltaen). Mitä kuulin minä —

RUTH (lähestyy, seuraa Urpiaa etunäyttämölle ja painautuu hänen puoleensa; kuiskaten). Rakas, murheet pois, ei ole erehdystä enää. Uskoin mitätöntä valhetta. Minussa oli syy. Suutele pois se katala syy.

URPIA. Missä olit?

RUTH. Meidän tulevassa asunnossamme. Minulla oli iloinen salaisuus, mutta —

URPIA (keskeyttäen; riemussa). Et aikonutkaan siis palata — sinne? (Onnellisena). Tämä riemu väsyttää. (Istuutuu Ruthin hyväillessä hänen hiuksiaan.)

XII KOHTAUS.

Hans Korp kurkistaa oikealta.

KORP (lähestyen). Siitäpä näyttää — se taivaallinen sattuma oli jälleen sekapäisten puolella.

XIII KOHTAUS.

Lill' Margit tulee oikealta vetäen Pollea käsikynkästä.

LILL' MARGIT. Mitäs siinä intät vastaan. Ensin haikailee vuoskaupalla kuin pukki saaressa ja sitten haraa vastaan — senkin jääräpää, etten paremmin sano. (Huomaa Ruthin; ällistyneenä.) Jassoo, va' de' så? Ymmärräks' tätä?

POLLE. Se taitaa olla sitä, ettei minusta tule tirehtööriä eikä tuon taivaallista. Polle jää Polleksi vaan.

LILL' MARGIT. En minä peritä sittenkään, käy tässä kitvanlaiseksi koko miehen saanti. On mulla passausrahoja juoksevalla tilillä, jotta juokset niillä vaikka tirehtööriksi asti. Tu' pois nyt.

POLLE (hätääntyen, viattomasti). Korppi — nainen valitsi nyt minut!

KORP. Miltäs tuntuu?

POLLE (ihmetellen). On se soma tuo ihmisen kaipuu — ei se nyt tunnu miltään.

LILL' MARGIT. Mikäs sinua viistottaa? (Tiukasti.) Pa' päähäs hattu!

POLLE. Enkä pane. Kun ei se kerta miltään tunnu, ei se tainnut ollakaan mitään muuta kuin sitä kaipausta.

LILL' MARGIT. Hö — vai kaipausta? Se nyt ei ainakaan riitä tälle tytölle. Terve. (Poistuu ulko-ovesta.)

KORP (Pollea olalle lyöden). Nyt saat, Polle, anteeksi veriruskeat syntisi, sillä näytitpä meille ensimmäisen järjenkipinän koko pollemaisen elämäsi aikana.

POLLE (yhä iloisemmin; ylpeillen). Polle jää Polleksi vaan!

KORP (on mennyt oikeanpuoliselle ovelle; neiti Palmulle). Neiti Palmu!

XIV KOHTAUS.

Ihanelma Palmu oikealta.

KORP. Ja nyt me suomme sen haastattelun. Katsokaa, nyt on tapahtunut ylenyleisestä säännöstä poikkeus: Rakkaus on kestänyt, raha on joutunut tappiolle, riettaus on paennut ja narrius on viisastunut. — Sopisipa sanoa: Copula carnalis on tullut sakramentiksi. Homo sapiens on taas kerran tullut ihmiseksi! Tällä en tarkoita olentoa, joka eroo elukasta pystyssä-käymisen tähden tai joka olisi ylempi apinaa punaisten huulten tai kielevän kielensä vuoksi. Minä tarkoitan miestä ja naista, jotka tarjoovat lemmelle uhriksi koko elämän ja voittavat suloisen onnen. Siinä on elonkeraisten kauneus!

IHANELMA PALMU. En voi enää hillitä uteliaisuuttani — Mikä sitten on runous, herra kirjailija?

KORP. Se on elonkeraisten laulu juuri senkaltaisesta rakkaudesta, eikä mitään muuta. Ja kapitaali hiiteen! Se näivettää nämä elämän arimmat ja kauneimmat lapset.

RUTH (hymyillen). Kyllä sitä sentään hieman tarvitaan, Korppi. Minäpäs ansaitsin soitto- ja kielitunneilla talven aikana — niin salaa, ettet tietänyt mitään sitä samaista rahaa, ja nyt on meillä uusi asunto vuokrattuna. Mitäs siihen sanot?

KORP. No, jaa, jos on kysymyksessä se siunattu perhe — — (Ihanelmalle.)
Siinä tapauksessa pantakoon päätökseksi seuraava lause: Me vaadimme!
Rovastin palkoista puolet tai kymmenykset pormestarin tuloista. — Onko
liikaa?

Väliverho.