VILÁGKÖNYVTÁR

SZERKESZTI

Dr POGÁNY JÓZSEF.

KÖNYVE

SWIFT

GULLIVER UTAZÁSAI

FORDITOTTA

KARINTHY FRIGYES

1914

RÉVAI-KIADÁS

Minden jog fenntartva.

A cimlap és kötés rajzát Zádor István készitette.

SWIFT

Aki végigolvassa Swift Gulliverjét, és ez az, amit el kell az irásai közül olvasni, az hetekre megundorodik önmagától. A Gulliver utazásairól szóló könyv a leggyilkosabb pamflet az emberiség ellen és csak a história csodálatos iróniája tehette ezt az irást gyerekek kalandos könyvévé. A felnőtt ember, aki nem a külső kalandokat látja, hanem belülről olvassa ezt a könyvet, kétségbeeséssel, tiltakozással, gyülölettel és undorral ismer rá benne az emberre, és ez a rettenetes, az emberben önmagára. Ha az emberiség valaha egyetlen kollektiv megundorodással öngyilkosságot követne el, akkor tenné csak, amikor igy látná önmagát, ahogy Swift látja őt. Swift olvasása után az ember nem mer enni, mert látja, hogyan eszik, nem mer járni, mert látja, hogyan mozog, nem mer érezni és nem mer gondolkodni, mert látja egész külső és belső mivoltát, látja, ahogy csak más, rajta kivül álló valaki láthatja – és szégyenli magát és gyülölő undorral undorodik magától.

Talán három nagy utazó, kutató ember van, aki igazi reprezentálója az emberiségnek. Az egyik a Goethe Faustja, aki ég és pokol, tudomány és élet között vándorol, a kutatás olthatatlan szomjuságával. A másik a De Foe Robinsonja, akit az emberek társadalmából vihar vet el a puszta szigetre és aki egy egész emberi világot teremt a két kezével. A harmadik a Swift Gulliverje, aki törpék és óriások, tudósok és állatok birodalmait kalandozza be és kiközösiti magát az emberi világból. Faust naiv meséből emelkedett Goethéhez, Robinson és Gulliver De Foetól és Swifttől leszállt a gyerekek meséihez. Csodálatos, hogy ez a két könyv egyforma sorsra juthatott. Egy sorsra vitte őket a kalandos külsejük, pedig szöges ellentét mindenképpen a belsejük. Swift Gulliverje egyre emberek, egész nemzetek, népek, fajok közt van, de mindig csak szemlél, rajtuk kivül élő marad. De Foe Robinsonja egyes-egyedül áll az egész mindenségben és ahelyett, hogy világok tárulnának elébe, el van zárva minden más embertől, de folyton cselekszik, egészen összeolvad a környezetével. Gulliver az ember harca a társadalommal és az ember harca az emberrel, Robinson az ember harca a természettel. Robinson nagy harc és nagy megbékélés, Gulliver rettentő diszharmónia. Robinson is, Gulliver is röviditett, csonkitott, rontott kiadásokban lekerült a századok során a gyerekirodalomba, mint a hogy az arisztokrata divatok lekerülnek századok során a néphez. Robinsont a maga teljességében is oda lehetne adni a gyerekek kezébe: az élettel, a természettel való birkózásnak, a szivós energiának gyönyörü példaadása. De Gulliver, az igazi Gulliver, ahogy Swift elképzelte, nem a gyerekek kedves hőse, hanem a legvéresebb, legkinzóbb föllázadás az emberek közt élés ellen. A legnyugtalanitóbb, a kétségek szakadékáig korbácsoló könyv. Robinson a puszta szigeten, a magányosságben is az emberi társadalom barátja lesz, Gulliver a különböző társadalmak közepette is undorral tölt el minden emberi együttélés ellen.

Megmutatja Swift, milyen félszeg, furcsa, ostoba, őrült, természetellenes, ész ellenére való állat az ember. De ezt nem filozófiai okoskodásokkal vagy erkölcsprédikációkkal teszi, hanem azzal, hogy a megszokottság mázát lekarmolja az emberi dolgokról és más viszonyokba helyezi őket. Az uralkodót körülhizelgő bizantinizmus, a kormányzás bünei és zsarnokságai olyan bünök, amiket meg tud mutatni a filozófus is, a szociális élet kutatója is, de csak elméletben. Swift hüvelykujjnyira törpiti az embert és a liliputi államon mutatja meg, milyen pukkasztóan nevetséges, milyen képtelenül kicsinyes, milyen elképesztően barbár az emberi uralkodás világa. Meg akarja mutatni, milyen a nyers erő, milyen az emberi kinyalt-kivasalt szépség, hát toronymagasnyira óriásitja az embert és megmutatja kasza-kapa nagyságura nőtt késével és villájával evés közben, feneketlen lyuknyira bővült pórusaival szerelmeskedés közben. A császár a liliputiaknál csak egy körömnyivel nagyobb, mint a többiek és ez már elegendő ahhoz, hogy döbbenő tisztelettel teljenek el iránta a többiek. A minisztereknek kötéltáncosoknak kell lenniök ebben az országban és a pénzügyminiszternek egy hüvelyknyivel magasabbat kell ugrania a táncfigurákban. Egy kifeszitett zsebkendőn gyakorlatoztat vitéz lovas katonákat, véres, évtizedes háborukat vivnak azért, hogy melyik végén kell feltörni a tojást evés közben, a politikai pártok ellentéte a cipősarok magasságának külömbsége.

De nemcsak ez van meg benne. Még nem ez az igazi Swift, a gyökerei sokkal mélyebben vannak. Nemcsak a társaság félszegségeit, nemcsak az állam büneit, a társadalom ellentmondásait, nemcsak a királyok, kormányzók, katonák, udvari emberek, papok nevetséges voltát mutatja meg, nemcsak a ruhában, a különféle kosztümökben, az állam, a vallás, a nevelés, a társadalom intézményeiben megjelenő embert csufolja meg, hanem – és ez az igazi és legmélyebb nagysága – magát az embert, a meztelen embert is. Mintha valami más csillagról nézvé valaki az embereket, ugy nézi Swift szeme az emberiséget. Irtózatos objektivitással tud kivetkőzni az emberi bőrből. Mintha csak a ruháit hányná le magáról. Ha Shakespeare nagysága az, hogy egészen, tökéletesen bele tudta magát élni az ember testébe és lelkébe, ha Goethe nagysága az, hogy mint ember, pillanatokra fölül tudott emelkedni az ember földi mivoltán, ha Heine nagysága az, hogy mint ember tudott csufolódni az emberrel, hát Swift nagysága az, hogy sem testben, sem lélekben, sem fölemelkedésben, sem csufondárosságban nem érez együtt az emberrel. Nem mint ember nézi az embert, nem mint Földlakó a Föld lakóját, hanem ahogy valami más világ értelme nézhet le ennek a világnak a tébolyára. Ahogy az angol ember meglátja a kontinens félszegségeit, ahogy az árja ember hallja a vadember károgását, ahogy a fehérember különállónak, tőle másnak érzi a szines ember szagát, ahogy az ember nézi és másnak, alantinak, hozzá semmikép közelállónak látja az állat életét, ugy nézi Swift az embernek, az emberi fajnak az életét. Swift nem az egyes emberek, nem a jó vagy rossz ember, szegény vagy gazdag ember barátja vagy ellensége, nem az emberi nemzetek csufolója, nem is az emberi társadalmak szatirikusa. Mind ennél több – magának az emberi nemnek a szatirikusa. Ha volt valaha ember, aki kivül állott az emberiségen, akkor Swift volt az. Ő nem azt csufolja, ami egyéni, osztály vagy nemzeti, vagy történelmi előitélet, bornirtság, hanem magának az emberi fajnak a bornirtságait. Minden más szatirikus speciális bornirtságok szatirikusa, Swift az univerzális bornirtság kicsufolója. Az ő szemében nem a sánta vagy pupos ember a torz, nem a fösvény vagy a részeges a csufolni való, nem a selypitő vagy a rosszillatu az utálatos, hanem magát az emberi testet látja borzalmasan torznak, magát az emberi gondolkodást tartja állatinak, aljasnak, magát az emberi beszédet hallja ugatásnak, magától az emberi szagtól ájul el undorodva. Amig Gulliver csak a törpék társadalmát, az óriások birodalmát, a tudósok országát látja, addig csak az emberi háboruk és királykodások, emberi haszonlesések és gonoszkodások jelennek meg előtte leleplező világossággal, addig csak az emberi társadalom meglévő formáját, az emberi szokások és gondolatok egy fajtáját érzi alantinak, csapnivalónak és kipusztitásra érettnek. De mikor aztán már a mai társadalomból nem más emberi társadalomba, hanem egy állati, egy csodálatos módon uralomra jutott és fönnálló állati társadalomba jut, amikor először kikerül az emberek közül, akkor magát az embert utálja meg. Emberi érzéssel rettenetes olvasni, ahogy megmutatja a lovak nemes, nyugodt, szenvedélytől mentes, élni tudó, haláltól nem félő, hazugságot nem ismerő, tulajdonon nem civódó, testben-lélekben egyensulyozott társadalmát és velük szemben az embereknek az állati, mocskos, civódó, aljasságtól és hazugságtól tulcsorduló, koncon marakodó csordáját. Az ember, a lovak fölényesen becsmérlő elnevezésével, a Yehu, ahogy Swift megmutatja, a legrettentőbb, a legvéresebb sértésü tükör, amit valaha az emberiség elé tartottak. És Swift nemcsak elébe tartja a tükröt, de mikor fölhördül a meggyalázástól, még fejéhez is csapja és rajta töri szét. A legirtózatosabb szatirája az emberi testnek, érzésnek és gondolkodásnak. Gulliver, aki a yehuk között az egyetlen „kultur“-yehu, görcsös kapaszkodással iparkodik a lovak társadalmába. Boldog, ha a nemes paripák szóbaállnak vele és mindent megpróbál, hogy átalakuljon az ő képükre. Olyan nemesen akar gondolkodni, mint a lovak, ugy akar járni, ugy próbál beszélni. Mikor aztán végül a lovak társadalmából, akik nem tartják mégsem maguk közé méltónak, ujra visszakerül a yehuk társadalmába, majd megőrül a fájdalomtól és az irtózattól. Inkább puszta szigeten akar élni egyedül, mint ujra a mocskos, aljas yehuk között. Mikor a felesége és gyerekei meg akarják ölelni, visszatántorodik és elájul az undortól – megérezte rajtuk az emberszagot.

Ennél messzebbre nem szakadhat el már senki az emberiségtől, ennél jobban kivülre nem kerülhetett már ember az emberi társadalmon, az emberi közösségen, ennél gyötrelmesebb és korbácsolóbban kinzó hatása nem lehet irónak. És Swift kinzó hatásától nem is lehet máskép, csak egyetlen módon szabadulni. Ez az egyetlen ellenméreg pedig az, ha megmagyarázza az ember, hogy hogy teremtődött ez az emberi agyba sürüsödött pokol, mik a gyötrelmeinek motorjai. Meg kell magyarázni, hogy milyen emberi világ volt, amelyben ilyennek lehetett látni az embert, meg kell magyarázni, micsoda emberi társadalom volt az, amely ilyen irtózattá torzulhatott egyik tagjában. Meg kell mutatni, hogy ez a sátánember is csak földi anyától származik, asszonytejet szopott, meg kell találni azt a köldökzsinórt, ami minden kénkő, szurok és lóláb ellenére is összeköti a nagy emberi anyaméhhel.

*

Swift azért tudott ennyire kibujni az emberi bőrből, mert maga az emberiség is többször vedlett a szemeláttára. A tizenhetedik és a tizennyolcadik század Angliája jelenti Swift számára az emberiséget. Az az Anglia tehát, amely akkor roppant válságok rázkódásait küzködte keresztül, amely akkor háromszor vedlette egész politikai és szociális bőrét. Swift Jonathan 1667-ben született, 1745-ben halt meg és Angliában 1648-ban roppant forradalom viharzott föl, amely 1649-ben elsöpörte a király fejét és vele az egész monarchiát, amely megteremtette a köztársaságot és Cromwell katonai diktaturáját. De már 1660-ban elkövetkeztek a restauráció napjai, a Stuartok uralma visszatért, hogy aztán 1688-ban, a „dicsőséges“ forradalommal örökre lebukjon. Háromszor változott meg gyors pergésben az egész világ. Osztályok estek és osztályok emelkedtek a harcok során. Alkotmányok és parlamentek állandósága kérésszé lett. Szociális és politikai intézmények háromszor fordultak ki sarkaikból. És maguk az emberek is háromszor változtak. Ma csillogó arisztokraták, holnap puritán polgárok, holnapután üzletes kalmárok. Ma hosszufürtü gavallérok, holnap kerekre nyirott fejü puritán harcosok. Ma parancsos szavu nagyurak, holnap orrhangon beszélő vallásos rajongók. Ma szabadszáju, istent tagadó léha szoknya- és szarvasvadászok, holnap a próféták és az ótestamentum szavaival beszélő fanatikusok. Az emberi társadalom háromszor változott meg, megmutatta tehát, hogy mi benne a változó és mi benne az állandó. Az emberek lelke és teste, beszéde és ruhája, tekintete és mozdulata háromszor változott meg, megmutatkozott tehát, hogy mi benne a belső ember és mi benne a szokás, az előitélet, a konvenció alkotása. A lángész, abból, ami változott és ami állandó maradt az emberen, megteremthette az ember, a kortól, társadalomtól elvonatkoztatott ember alakját. Az ember annyiszor öltözött át, annyi szerepet játszott a história komédiájában, hogy kitanulhatta valaki, mi csakugyan az ő teste a ruha alatt, mik azok a grimaszok, amiktől sohse tud szabadulni, mik azok a hanglejtések, amik mindig visszatérnek a deklamálásában. A mélyen egyszer sem változó középkor irója sohasem juthatott volna el odáig, hogy meglássa, mi van az emberben állati, mi van benne a vallás, a társadalom, a szokás maszkja alatt, mert mindig csak egyazon vallás, társadalom és szokás változatlan kosztümjében látta az embert és azt hitte, hogy mindez eltéphetetlenül hozzá tartozik a testéhez és lelkéhez, ahogy a lovak társadalma, amig nem látta levetkőzötten Gullivert, azt hitte róla, hogy a ruhája és cipője is a testéhez nőtt test. A világ forrongó változásai Swift idejében még nem adtak elég anyagot ahhoz, hogy kialakulhasson a fejlődés gondolata, de ahhoz már elegendők voltak, hogy kialakulhasson a fejlődés eszméjének első állomása és látszatra ellenkező pólusa: az ember, az általános emberi absztrakciója.

A forradalmak és ellenforradalmak megtanitották Swiftet arra, hogy a kor emberében meglássa az embert, a kapitalizmus és népe elnyomása pedig megtanitotta arra, hogy gaznak, hitványnak és állatinak lássa az embert. Angliában éppen Swift korában kezdődött nagy arányokban a kapitalizmus urrá levése. Ekkor kezdtek fölgyülni azok a roppant tőkék, amelyek később az ipar és kereskedelem világraszóló urává tették Angliát és a világ első munkásságává az angol proletárságát. De első hatásában ez az „ursprüngliche Akkumulation“ a profit állatjaivá sülyesztette a burzsoáziát és a robot állatjaivá nyomta le a proletárságot. A tőke világrajövésének szülési fájdalmai rettenetesek voltak, de még rettentőbb volt, amikor éppen a Swift korában végre világra jöhetett a feudalizmus méhéből és megjelent, ahogy Marx mondja, tetőtől-talpig minden pórusából vért és mocskot izzadva. Mintha a pokol szakadt volna a világra. A pénz ült az emberi szivek helyére, az asszonyok bestiákká, a hat esztendős kis gyerekek igavonó munkásokká lettek.

A tizenhatodik század ifju kapitalizmusa még Morust, a nagy humanistát, akinek korában a juhok fölfalták az embert, az emberek pedig huszanként lógtak az akasztófákon, emberszeretővé tette, egy uj társadalom, a szocializmus álma felé sodorta, a tizenhetedik és tizennyolcadik század kapitalizmusa már Swiftet az emberek ellenségévé és minden emberi társadalom ellenfelévé tette. Morus idején a kapitalizmus még csak bontakozott. Az emberekben még élt a középkor paraszti robusztus ereje, de Swift idején már évszázados gyötrés törte meg őket, megroppant a renaissanceban oly erős gerincük, a protestantizmusban oly kemény fejük. A feudális bünök még nem multak el és már minden erejükkel megjelennek a kapitalista gyötrelmek. Swift huszonhét esztendős, mikor megalapitják az Angol Bankot és a „Kapital“ pörölycsapása állapitja meg: „Az idő tájt, mikor Angliában abbahagyták a boszorkányok égetését, elkezdték a bankóhamisitók égetését.“ Gyerekvérből vagyonokat préseltek ki és gyerekek nyomora az égre kiáltott. Swift egyik leggyilkosabb politikai röpiratában nagyszerü megoldást, közgazdasági, szociális és kereskedelmi szempontból kitünő megoldást ajánl arra, hogy a szegények gyerekei ne legyenek szüleik és a köz terhére. Meg kell enni őket, hiszen gyönge, rózsás husuk vetekszik a fiatal malac husával. El lehetne késziteni őket sütve, kirántva, főzve, frikasszénak vagy ragoutnak. A százhuszezer gyerekből huszezret meg kell tartani a faj szaporitására, százezret pedig el kell adni az ország előkelő és gazdag embereinek. Persze az anyát mindig idején figyelmeztetni kell, hogy az utolsó hónapban jól szoptassa a gyerekét, hogy elég husos és kövér legyen az előkelő asztalok számára. Egy gyerekből két tál étel telne ki vendégségek alkalmán, ha pedig a család egyedül van, négy tál kitünően tápláló étel. Már azért is meg kellene honositani a gyermekek evését, mert hiszen ha a gyermekeket jó áron el lehetne adni, ez nagy ösztönzés volna a házasságra és növelné az anyák gyöngédségét és gondosságát gyerekeik iránt. És végül bizonykodik, hogy neki nincs magánérdeke a dologban. Nincsenek már apró gyerekei, a legkisebb is kilenc éves, a felesége meg már tul van azon a koron, hogy gyereket szülhessen.

És az az ember, aki igy meg tudta látni a szociális nyomoruságot, akinek igy fájt az elesettek ügye, mégse tudott szive szerint is odaállni az elnyomottak mellé. Egész életén át bátran és kiméletlenül küzdött az elnyomás ellen és nemzetének, a leigázott, angol gyarmattá taposott ir népnek nincsen nála hatalmasabb szavu szószólója, – de Swift, ha gyülölte is az angol urakat, mélységesen megvetette az ir rabszolgákat is. Hires pamfletjeiben villámokat szór az angol uralomra és a hatalmas és gőgös lordok reszkettek, ha tolla hegyét látták, de azért Swift igy ir a saját népéről is: „Évről-évre, vagy inkább hónapról-hónapra egyre inkább hajlok a gyülölet és a bosszu felé és dühöm oly alanti, hogy annyira sülyed, hogy visszhangozza annak a rabszolga-népnek a tébolyát és aljasságát, amely közt élek.“

Az ir nép elnyomása éppen Swift idején volt a legfeneketlenebb. Az ir história különben is a legborzalmasabb fejezete az emberi történelemnek. Olyan hideg itéletü történetiró, mint Kautsky, mondja róla: „A hóditóháboruk és a feudalizmus négyszáz éves borzalmait követték a vallási fanatizmus rettenetességei, amelyek másfélszázadon keresztül Irországban több kint és nyomort szórtak el, mint a harminc éves háboru Németországban, a hugenottaháboruk Franciaországban, az inkvizició Spanyolországban.“ Az irek forradalmat forradalom után állottak, a zöld sziget minden füszála már ir vértől piroslott, de végre is belefáradtak a megtizedelésbe. Még 1641-ben az ir fölkelés robbantja ki az angol forradalmat, de aztán belefásult az ir nép a harcba és hiába volt minden hivó szó, többé évtizedekre nem mozdult meg. Az elnyomott irek annyi bátor fölkelés után, egészen elsatnyultak, mindent türtek és közömbösségükben egészen elállatiasodtak. A viszályok tovább civódtak Anglia és az ir gyarmat között, de az ir nép elfásult és Macaulay szavával, annyira nem érdeklődött már ezek iránt, mint ahogy az indiánok nem érdeklődtek Ó-Angliának és Uj-Angliának a bélyeg-actról való vitája iránt.

Amerre csak nézett Swift, mindenütt bestiákat és barmokat, pénzért, hatalomért való gazembereket és a nyomortól és elnyomástól megtört tömegeket látott. Sehol semmi, se égen, se földön, se a „pénz, rang és gőg“ által megrontott vallásokban, se az emberi társadalomban, semmi reménye sem mutatkozott a változásnak, a haladásnak, a javulásnak. A középkor mennyországa szétoszlott, a renaissance földi emberisége elpusztult, mintha mindenből csak a pokol maradt volna meg az embereknek nevezett állatok gyötrésére. Ezt a világot látta Swift és egészen keresztül látott rajta. Nem csoda hát, ha nem halhatott meg ép elmével. Az élete végén caesari gőgje, szive vérét epével keverő szatirája tébolylyá fokozódott. Swift megbolondult, de ez az őrültség nem volt egyéb, mint a világ disszonanciáinak egyetlen koponyába sürüsödése.

Pogány József.

ELSŐ RÉSZ.
Utazás Liliput-ba.

ELSŐ FEJEZET.

(Szerző bemutatkozik és beszél családjáról. Mi inditotta utnak először? Hajótörést szenved, uszással menekül, Liliput-tartományban biztonságosan partravetődik. Elfogják, majd az ország belsejébe hurcolják.)

Atyámnak csekély birtoka volt Nottinghamshire-ben és öt fia, én a harmadik közöttük. Tizennégy évvel Cambridge-be küldött a kollégiomba, ott három évet töltöttem, szorgalmasan tanultam. Apám vagyonkájából azonban még arra a kis zsebpénzre se futotta, ami fentartásomhoz kellett, igy hát beadtak tanoncnak Mr. James Bates-hez, ez kiváló sebész volt Londonban. Négy évig éltem nála. Atyám néha küldött valami kicsike pénzt, ebből hajózástant és más matematikai tudományokat tanulmányoztam, csupa olyan dolgot, amire utazó embernek szüksége lehet, mert szentül hittem, hogy előbb vagy utóbb ez lesz a sorsom. Mr. Bates-t ehagyva, visszautaztam atyámhoz, ahol John nagybátyám s még nehány rokonom hozzájárulásával négy fontot kaptam, azonkivül azt is megigérték, hogy évente további harminc fontot juttatnak nekem, ami elég lesz, hogy Leydenban éldegéljek. Két évig s hét hónapig tanultam ott az orvosi fakultáson, tudván, hogy hosszu utakon mindig szükség van orvosra.

Kevéssel azután, hogy Leydenből visszatértem, jó mesterem Mr. Bates ajánlatára felvettek seborvosnak a „Fecske“ nevü hajó fedélzetére Pannel Ábrahám parancsnok mellé. Három és fél évet időztem e hajón, egy-két utat tettem, Levantéba, egyebüvé. Visszatérve elhatároztam, hogy megtelepszem Londonban, amire jó mesterem, Mr. Bates is biztatott, nehány előnyös ajánlattal könnyitve sorsomon. A régi Zsidó-utcában kivettem egy kis lakást, majd, hogy a legényéletemet meguntam, elvettem Burton Mary kisasszonyt, Mr. Edmund Burton harisnyakereskedő második leányát, aki a Newgate streeten lakott. Négyszáz font hozományt kaptam.

Sajnos, két évvel ezután meghalt jó mesterem, Bates, s nekem kevés barátom lévén, jövedelmem kezdett megcsappanni, lelkiismeretem pedig nem engedte meg, hogy társaim módjára gonosz praktikákkal kisértsem növelni. Éppen azért, miután feleségemmel és nehány ismerősömmel alaposan megbeszéltük a dolgot, elhatároztam, hogy ujból tengerre szállok. Egymásután két hajón voltam seborvos és több utat tettem hat év leforgása alatt. Voltam Előindiában és Hátsóindiában, némileg felnöveltem vagyonkámat. Szabad óráimban a legjobb szerzőket olvastam, régieket, ujakat vegyest. Könyvekkel mindig el voltam látva, szép számban. Ha valahol partraszálltunk, a nép erkölcseit és szokásait tanulmányoztam és megtanultam nylvüket. Ez utóbbihoz, kitünő emlékezőtehetségem lévén, különös kedvet éreztem.

Utolsó utam nem sült el szerencsésen, ki is fáradtam volt a vizen s elhatároztam, hogy most már otthon maradok, nőm és családom körében. A régi Zsidó-negyedből Fetter-Lane-be költözködtem, innen Wapping-ba, reméltem, hogy a tengerészek közt munkához jutok – de számitásom nem vált be. Három évi várakozás után William Prichard kapitány, az Antilop tulajdonosa, ki a déli vizekre volt indulóban, előnyös ajánlatot tett nekem és én elfogadtam. 1699. május negyedikén Bristolból futott ki hajónk. Utunk igen kellemes volt.

Nem akarom az olvasót kalandjaink részletezésével untatni – annyit jegyzek csak fel, hogy Hátsóindiához közel heves szél ragadott el bennünket és Van Diemen földje felé sodort. A mérésnél kitünt, hogy a déli szélesség 30°2′-én vagyunk. Tizenkét emberünk a tulfeszitett munkába, s elégtelen táplálék következtében, meghalt, a legénység többi része is teljesen kimerült. November ötödikén – e vidéken a nyár kezdete ez a dátum – igen borus idő volt. A matrózok félcsomónyi távolságban sziklát jeleztek, de a szél oly erős volt, hogy már nem tudtuk kikerülni. Egyenesen rámentünk s hajónk kettéhasadt abban a pillanatban. Hatodmagammal csónakot bocsátottunk a vizre és megkisértettük, hogy a sziklát kikerüljük. Számitásom szerint mintegy három mértföldet evezhettünk, ekkor végleg kifáradtunk. A hullámokra biztuk magunkat. Félóra mulva heves északi szél felboritotta a csónakot. Hogy társaimal mi történt, nem tudom. Azt kell hinnem, hogy egytől-egyig elvesztek, azok is, akik a sziklára kerültek, vagy a hajóroncson maradtak. Uszni kezdtem: ár és hullámverés ragadott magával. Gyakran tapogatóztam lábaimmal, de nem értem feneket – már éppen elhagyott volt minden erőm s ugy tünt, hogy elmerülök, midőn hirtelen lábam szilárd talajt ért; egyidejüleg a vihar is csillapult. Ez a part, melyre sorsom vetett, oly lejtős volt azonban, hogy csaknem egy mértföldet tocsogtam a vizben, mig szárazat értem, ami, ugy tudom este nyolc óratájt lehetett. Még egy félmértföldnyi utat gyalogoltam most, de nem láttam semmi lakhelyet és nem találkoztam senkivel, oly fáradt és gyenge voltam, hogy talán nem is vettem volna észre. Kimerülten lihegtem, a levegő forró volt és az a pohár brandy is dolgozni kezdett, amit még a hajón ittam. Szóval nagy kedvet éreztem, hogy elaludjak. Lefeküdtem a fübe, mely csodálatosan gyengéd és rövidszáru volt és elaludtam, azt hiszem, soha még ilyen mélyen. Világos nappal volt, mire felébredtem. Fel akartam kelni, de kiderült, hogy képtelen vagyok mozdulni – karjaimat és lábaimat kétoldalt a földhöz erősitették – hosszu és sörü hajam is le volt kötve. Testemen, vállamtól egészen sarkamig, számos vékony kötelék huzódott. Csak fölfelé nézhettem; a nap hevesen sütni kezdett, fénye máris türhetetlenné vált. Valami zavart zajt hallottam, de helyzetemet tekintve, nem láthattam egyebet a a kék égnél. Kis idő mulva valami élő dolgot éreztem ballábamon, mely lassan mozgott előre és mellemhez közeledett, csaknem államig ért már, mikor lesütve szemem, amennyire csak birtam, piciny emberi lényt pillantottam meg, mely alig volt hat hüvelyk magas. Kezében ijj és nyil, hátán tegez. Ugyanazon időben legalább negyven társát éreztem, amint az elsőt követik. Meglepetésem példátlan volt: oly hangosan kezdtem orditani, hogy mindnyájan ijedten megfutottak, mint később megtudtam; ez alkalomból néhányan meg is ütötték magukat, amint siettükben kétoldalt leugráltak rólam. De csakhamar visszatértek megint, és az egyik, aki annyira merészkedett, hogy megláthatta arcomat, két kezét bámulva csapta a levegőbe és éles, de tiszta hangon e szavakat kiáltotta: Hekinah degul. Társai többször ismételték e szavakat, melyeknek értelmét akkor még nem fogtam fel. Helyzetem, amint az olvasó elképzelheti, igen kényelmetlen volt. Végre azonban, hosszas vergődés után szerencsésen elszakitottam a köteléket és kihuztam a cövekeket, melyekhez ballábam erősitve volt – mert cövekekhez kötöttek – majd egy heves rántással, mely jelentékeny fájdalommal járt, meglazitottam a hajamat letartó köteléket, ugy, hogy fejemet két hüvelyknyire elfordithattam. De a kis teremtések ujból elfutottak, mielőtt egyet is megfoghattam volna – mire éles hangon, hangos kiáltozásban törtek ki – majd az egyik igy kiáltott: tolgo phonac. Ugyanabban a percben legalább száz nyil hegye érte balkezemet, mint megannyi finom varrótü. Egy második vezényszóra testemre és arcomra irányultak az ijjak. Ez utóbbit eltakartam balkezemmel. Mikor ennek a nyilzápornak vége volt, fájdalmamban felnyögtem s ujból megkiséreltem eltépni kötelékeim. Erre ujabb sortüz következett, még hevesebb, mint a megelőző. Néhány bátrabb legény dárdáját próbálta oldalamba döfni, szerencsémre bőrzubbony volt rajtam, amin a vékony rudak nem hatolhattak át. Ugy véltem, legjobb, ha szép csendbe fekszem. Az volt a tervem, hogy igy maradok estig, amikor is, balkezem szabadon lévén, könnyen letéphetem kötelékeim. A mi a benszülötteket illeti, azokkal majd csak elbánok, ha mégakkora hadsereget küldenek is ellenem, ha csak ekkorák, mint az, akit láttam. De sorsom másként rendelte. A kis népség, látván, hogy megnyugodtam, abbanhagyta a nyilazást. A növekedő zaj tudatta velem, hogy egyre többen vannak. Bal fülemtől mintegy három lábnyira állandó kopogást hallottam, egy egész órán át, midőn odafordultam, amennyire a kötelékek és cövekek engedték, másfélláb magas emelvényt pillantottam meg, melynek tetejében négy vagy öt benszülött fért el, akik létrákon jutottak fel. Ez emelvényről egyikük, aki tekintélyes személynek tünt, hosszu beszédet intézett hozzám, melyből egyetlen szót sem értettem. Meg kell jegyeznem, hogy mielőtt belefogott volna, háromszor igy kiáltott: Langro dehul san. E szavak értelmét később tudtam meg.

Erre mintegy ötven benszülött nekemesett, elvágták a kötelékeket, melyek fejem leszögezték, ugy, hogy most oldalt fordulhattam és szemlélhettem azt a személyt, aki beszélt hozzám, szavait taglejtésekkel kisérve. Középkoru férfinak látszott, magasabb volt, mint az a másik három, aki kiséretét alkotta. Ezek egyike, apród módjára, uszályát tartotta, valami kevéssel lehetett nagyobb, mint a középső ujjam. A másik kettő, mint kivehettem, kétoldalt foglalt helyet. A beszélő férfi minden tekintetben a gyakorlott szónok eszközeivel élt; hangjából hol fenyegetőzést, hol igérgetést, hol könyörgést, hol szelidséget vehettem ki. Kevés szóval válaszoltam, de a legalázatosabb hangon, balkezem és szemeimet az égre emeltem, mintegy tanuként idézve a napot. Tekintve, hogy emellett halálosan éhes voltam, nem állhattam meg, hogy parancsoló étvágyam közöljem velük (talán a tisztelet rovására) egyik ujjamat ismételten szájamhoz emelve. A hurgó (igy hivták a szónokot, mint később megtudtam) azonnal megértette mozdulatom. Leszállt az emelvényről és parancsot adott, hogy támasszanak létrákat oldalamhoz. E létrákon mintegy száz benszülött futott fel rám, szájamig szöktek és ételekkel megrakott kosarakat hoztak. Mindez a király akaratára történt, rögtön azután, hogy tudomásul vette vágyamat. Többféle állat husát különböztettem meg, de csak látásból, izéről nem. Voltak itt lapockák, combok, szegycsontok, ürü-hus formájuak és jól lehettek elkészitve, de akkora volt minden, mint egy pacsirta-szárnya. Két-három koncot ettem egy harapásra, hozzá három cipó kenyeret, ezek meg akkorák voltak, mint egy-egy puskagolyó. A kis emberkék mindent megtettek, hogy éhségem csillapitsák, közben a csodálkozás és bámulat kitöréseit hallottam, annyira meglepte őket étvágyam és terjedelmem. Ezekután jelekkel tudattam, hogy szomjas vagyok. Most már tudták, hogy valami kis adagról nálam nem lehet szó; de igen értelmes népség volt ez, ügyesen hengergettek egy nagy hordót, kezemre guritották és beverték a fenekét. Egyetlen kortyra kiittam, ami nem volt nagy dolog, félpint lehetett az egész és ize a gyenge burgundiéhoz hasonlitott, de finomabb volt. További hordó következett, melynek tartalmát az első után küldtem s jeleztem, hogy még szeretnék: de már nem volt több. Miután e csodákat végrehajtottam, örömkiáltásokban törtek ki, körbetáncoltak és többször hallottam, amint a „Hekinah degul“ szavakat harsogják. Jelt adtak, hogy dobjam le a hordókat, de előbb hangos kiáltásokkal figyelmeztették az alant állókat, hogy félre az utból. Borah mevolah, ezt kiabálták, majd mikor a hordókat ledobáltam, megint: Hekinah degul. Bevallom, csaknem kisértésbe jöttem, hogy negyven vagy ötven kis legényt hirtelen elkapva, amint mellemen járkáltak fel és alá, odaverjek a földhöz. De a nyilacskák emléke, meg annak megfontolása, hogy ez még nem a legveszedelmesebb fegyverük hihetőleg, meg aztán előbbi igéretem és alázatos hangom felidézése csakhamar lecsillapitották ezt az ösztönt. Különben is, most már ugy kellett tekintenem magam, mint akit a vendégszeretet törvényei kötnek; hisz ez a kis népség igazán nagylelküen és bőkezüen bánt velem. Magamban mindazonáltal nem keveset csudálkoztam e piciny halandók vakmerőségén, hogy ilyen félelmetlenül és bátran járkálnak testemen, mig egyik kezem szabadon van anélkül, hogy megremegnének ilyen csudás lény látására, amilyennek én kellettem, feltünjek szemökben. Egy idő mulva, mikor látták, hogy már jóllaktam, egy magasrangu személy jelent meg, a császári felség kiküldetésében. Őexellenciája jobblábom bokáján szállt fel, arcomig jött előre, mintegy tizenkét főből álló tetőrségével. Felmutatta nekem a királyi jelvényt s mintegy tiz percig beszélt, harag nélkül, de igen határozottan, gyakran előre bökve kezével, mint megtudtam, a főváros irányában, mely félmértföldnyire volt innen. Megértettem, hogy őfelsége kivánságára oda kell szállitaniok. Kevés szóval feleltem, szabadonlévő kezemet a másikhoz illesztve (közben vigyáztam, hogy meg ne üssem véletlenül őexellenciáját, vagy a kiséretét) majd fejemre és testemre mutatva, jeleztem, hogy szeretném szabadságomat visszakapni – de eredménytelenül. Ugy látszik, elég jól megértett, mert tagadólag rázta a fejét és mutatta, hogy el kell szállitaniok és hogy fogoly vagyok. Más mozdulatokkal viszont azt adta értésemre, hogy kapok elég enni- és innivalót és hogy jó bánásmódban lesz részem. Ezekután még egy kisérletet tettem, hogy letépjem kötelékeim, de rögtön megindult a nyilzápor, arcomon és kezemen apró, kellemetlen szurások, mire, látva, hogy elleneim száma egyre növekszik, jelt adtam, hogy megadom magam. Erre a hurgó és kisérete visszavonult, de udvarias modorban bucsuztak elébb. Néhány perc mulva üdvrivalgás tört ki köröttem, többször hallottam e szót: Peplom selan. Éreztem, hogy lazitják meg kötelékeim oly mértékben, hogy jobboldalamra fordulhattam és kiürithettem hólyagomat. Nagy megkönnyebbülésemre szolgált, de a kis nép csudálkozása nem ismert határt. Mihelyt mozdulatomon észrevették, mit akarok, kétoldalt szétálltak és utat hagytak a zuhatagnak, mely oly hevesen és ellenállhatatlanul áradt belőlem. Ezután bebalzsamozták arcomat és kezemet valami kenőcscsel, aminek igen jó szaga volt. Az a kenőcs néhány perc alatt elmulasztotta a nyilak kellemetlen csipését. Ezekután elálmosodtam és elaludtam. Nyolc órát alhattam, mintahogy később értésemre adták. Nem csoda, mert az orvosok, a császár kivánságára, altatószert kevertek volt a borba.

Ugy látszik, megérkezésem után kevéssel felfedeztek, amint a földön aludtam, futárt menesztettek a császárhoz, aki tanácsot hivott össze és parancsot adott, hogy kötözzenek meg, lássanak el étellel-itallal és csináljanak valami szerkezetet, amivel a városba szállithatnak.

Ez a határozat talán vakmerőnek és veszedelmesnek tünik, és azt hiszem, hasonló alkalommal Európa kevés fejedelme járna el hasonlóképpen. De ahogy később utánagondoltam, nagyon bölcsnek láttam ezt az intézkedést. Mert tegyük fel, hogy megkisérlették volna azonnal megölni engem nyilakkal és dárdákkal – nagyon valószinü, hogy az első döfésre felriadtam volna – a düh valószinüleg elég erőt ad, hogy széttépjem kötelékeim és akkor kegyetlenül összetapostam vala a védtelen társaságot.

Ez a nép igen fejlett és jártas a matematikai tudományokban, főleg a mekanikában. Fejedelmük a tudományok barátja és pártfogója. Többféle szerkezetük van, kerekekkel és emelőkkel, amik nagy fák és terhek szállitására szolgálnak. Legnagyobb hadihajóikat, melyek között négy láb hosszuak is vannak, az erdők közelében épitik, ahol a nagy szálfák teremnek, ezeket aztán ilyen alkalmatosságon leviszik a tengerpartra, néha háromszáz, négyszáz méternyire. Ötszáz ács és épitész azonnal munkába fogott, hogy előkészitsék a legnagyobb szállitószerkezetet. Nagy fakeret volt ez, három hüvelyknyire emelve a föld fölé, hosszában hét láb, széltében négy. Az egész huszonkét kereken forgott. Velem párhuzamosan helyezték el. De a legnagyobb nehézség már most abban állott, hogyan emelnek rá erre a szerkezetre. Nyolcvan rudat emeltek, lábnyi magas mindegyik, erős kötelekből horgokat csináltak, ezeket nyakamra, kezemre, lábamra akasztották. Kilencszáz erős ember huzta aztán e köteleket, csigákon – három óra kellett hozzá, hogy ráemeljenek a szekérre és odakössenek. Mindezt csak elbeszélés után tudtam meg. Közben, mig ezek történtek, én mélyen aludtam, az italomba kevert altatószer hatása alatt. Most a császár méneséből ötszáz erős ló állt elő, négy hüvelykes állatok; ezek szállitottak be a fővárosba, mely mint emlitettem, félmértföldnyire volt innen.

Négy órával azután, hogy utrakeltünk, különös, mondhatnám nevetséges eset riasztott fel álmomból. Egy percre megállt a szekér, valamit ki kellett igazitani. Ez alkalmat felhasználva három vagy négy fiatal benszülött kiváncsiságból felmászott az arcomra, szerették volna látni, hogy nézek ki, mikor alszom. Ezek egyike, gárdatiszt, fegyverének éles végét egyik orrlikamba dugta és ugy csiklandozott, mint holmi szalmaszál, tüsszentenem kellett, mire visszahuzódtak. Csak három hét mulva tudtam meg, mi volt az oka, hogy felriadtam. A nap többi részében nagy utat tettünk, éjszakára ötszáz embert helyeztek el kétoldalt, fáklyákkal és nyilakkal, készen arra, hogy lőjjenek, mihelyt megmozdulok. Másnap reggel, hajnalban, folytattuk utunkat, délben kétszáz méternyire jutottunk, a város falai elé. A császár, egész udvarával, elénk jött, de a főurak semmiképpen nem engedték meg őfelségének, hogy felmásszon testemre és személyét veszélyeztesse.

A téren, ahol szekerünk megállt, öreg templom meredt fel, állitólag a császárság legmagasabb épülete. Néhány évvel előbb természetellenes gyilkosság szenyezte be. A nép jámborsága ugy tekintette, mint megszentségtelenitett hajlékot, azért közhasználatnak adták át, minden diszét és berendezését kiüritették. Ugy döntöttek, hogy ebben az épületben szállásolnak el. Az északra nyiló kapu négy láb magas volt és csaknem két láb széles, könnyen átmászhattam rajta. A kapu mindkét oldalán keskeny ablak volt, hat hüvelyknyire a föld felett, a baloldalába a király kovácsa horgonyt és tizenegy láncot helyezett el; mindegyik oly vastag, mint az európai hölgyek óralánca és a láncokat harminchat kulcscsal bokámhoz erősitették. A templomon tul, az országut szélén, mintegy husz lábnyira, öt láb magas torony emelkedett. Ezt mászta meg a császár, hogy láthasson engem. Én magam nem láttam az udvart, csak beszélték nekem. Kiszámitották, hogy mintegy százezernyi tömeg vonult ki a városból, megtekintésemre; ezek közül legalább tizezer őreimmel dacolva megmászta testemet, a létrák fokán. Csakhamar azonban halálbüntetés terhe alatt eltiltották ezt a mulatságot. Mikor kiderült, hogy a láncokat nem tudom eltépni, kötelékeimet elvágták, végre felállhattam, de szomoru és kétségbeesett voltam tovább is. A nép csudálkozása határtalan volt, amint igy járkálni kezdtem. A láncok mintegy harmadfél méter hosszuak lévén, annyi mozgást se tehettem, amennyivel félkörben fel és alá járhat az ember, csak éppen arra voltak elegendők, hogy letérdelve bemászhattam a templom kapuján és egész hosszában végig heveredhettem.

MÁSODIK FEJEZET.

(Liliput császára a főnemesség kiséretében meglátogatja szerzőt. A császár személye és öltözéke. Tudósokat megbiznak, hogy szerzőt tanitsák ki a nép nyelvén szólani. Szelid modorával kegyes hangulatot idéz fel. Zsebeit kikutatják, kardját és pisztolyait elveszik.)

Mihelyt talpamra állhattam, első dolgom volt körülnézni. Be kell vallanom, soha ilyen mulatságos látványban nem volt részem. A vidék nagy kertnek tünt, amint egy pillantással áttekintettem, a földek, keresztben negyven láb szélességben, mint megannyi virágágy. A legmagasabb fa, ahogy kivehettem, hét lábat ért el. Balkézfelől a torony: olyan volt, mint a betlehemes gyerekek kis szinháza.

Néhány órája bizonyos természetes szükségletek kinoztak hevesen – nem csoda, hiszen két napja nem volt alkalmam könnyiteni magamon. A kérdés sürgős volt, de resteltem magam. Végre mégis bemásztam házamba, becsuktam az ajtót és amennyire láncomtól lehetett, megszabaditottam testem a kényelmetlen tehertől. De ez első és utolsó ilyen tisztátalan cselekedetem volt – remélnem kell, hogy a szives olvasó megbocsát nekem érte, ha elfogulatlanul s részrehajlás nélkül megfontolja helyzetemet és kétségbeesésemet. E naptól fogva rendes szokásommá vált, felkelés után szükségletemet a szabad ég alatt elintézni, amennyire láncomtól tellett; a kellemetlen hulladékot aztán, mielőtt még a város felébredt volna, kerekes targoncán elszállították; erre két szolga ügyelt. Nem időztem volna oly hosszasan e tárgy körül, mely első percben kevéssé fontosnak tünik, de felhasználtam az alkalmat, hogy az olvasó figyelmét felhivjam tisztasági ösztönömre, melynek létezését rosszakaróim, egy és más alkalommal, kétségbevonták.

E kis kaland után kijöttem odumból friss levegőt szivni. A császár akkor már leszállt volt a toronyból és most lóháton közeledett, amit csaknem drágán fizetett meg, az állat megriadt a szokatlan látványtól, hogy egy hegy járkálni és mozogni kezd, megtorpant és hátsó lábaira emelkedett, de a császár, aki nagyszerü lovas, nyergében maradt, mig testőrei odafutottak, megragadták a zablyát és őfelsége leszállt a nyeregből. Ezután nagy álmélkodással vizsgált meg tetőtől-talpig, vigyázva, hogy láncom körzetébe ne lépjen. Parancsot adott szakácsainak és a csaposoknak, gondoskodjanak ételről és italról; kerekes targoncákon hoztak mindent közelembe, mig elérhettem. Kezembe vettem e targoncákat és ugy üritém ki – husz ételes-targonca volt és tiz italos – az ételekkel néhány harapásra végeztem, az italokat, melyek agyagedényekben illatoztak, összeöntöttem és egyszerre ittam ki. A császárnő és a kis hercegek, mindkét nemben, székeken üldögéltek körben, csekély távolban. Mikor a ló megbokrosodott, egy pillanatra felugrottak és odafutottak urukhoz.

A császár magas, vállas férfi: körömnyivel nagyobb egész udvaránál, már ez tiszteletet kell hogy gerjesszen a szemlélőben. Vonásai erősek, férfiasak, ívelt orr, osztrák ajak; arcbőre zöldesbarna, tartása egyenes. Alakja és testrészei szépen tagoltak, mozdulatai előkelőek és méltóságosak. Akkor, mikor én láttam, tul volt már első tavaszán – huszonnyolc évet élt volt; hetet dicsőségteljes uralkodásban. Hogy jobban láthassam, oldalamra feküdtem, ugy, hogy arcom szembekerült az övével – mintegy három méternyire állt tőlem – azóta persze sokszor a kezemben tartottam őfelségét és igy leirásom megbizható. Ruhája egyszerü és tiszta, az európai és ázsiai divatok sajátságos keveréke. Fején könnyü aranysisakot hordott, melyet drágakövek és egy nagy kócsag diszitett. Kardját kezében tartotta, mintegy védekezve, az esetre, ha mégis eltépném láncom, csaknem három hüvelyk hosszu kard volt, hüvelye és markolata gyémánttal tüzdelt arany. Hangja éles, metsző – de tiszta és tagolt – tisztán kivehettem egyes szavait, állva is. A hölgyek és az udvaroncok pompázatos ruhákban tündököltek; az a hely, ahol összegyülekeztek, oly tarkának és szinesnek tünt, mint holmi női szoknya, arany és ezüst himzésekben dus, amit a földön szétteregettek. A császári felség több izben megszólitott és én feleltem – de, természetesen, nem értettük egymást. Papok és törvénytudók is voltak ott, ezek is elővettek és én mindazon nyelven beszéltem hozzájuk, amin csak gügyögni tudtam – dánul, latinul, franciául, spanyolul, olaszul – hiába. Két óra mulva az udvar visszavonult. Engem erős őrség fedezetére biztak, mert a csőcselék orditozva és szemtelen kiváncsisággal tolakodott felém; voltak pimaszok köztük, akik nyilakkal lődöztek rám, amint házam kapuja alatt feküdtem, egyik csaknem balszememet találta. De a parancsnok ezek közül hatot elfogatott és a legmegfelelőbb büntetésnek találta, ha egyszerüen kezeimhez szolgáltatja a hencegőket – a katonák azonnal végre is hajtották a parancsot. Dárdahegyekkel belökdösték a hat legényt abba a körbe, melynek kerületét elérhettem. Jobb kezemmel összefogdostam mind a hatot, ötöt betettem a zsebembe, a hatodikat magam elé tartottam és ugy tettem, mintha elevenen meg akarnám enni. A szegény kis ember borzalmasan üvöltött – még a parancsnok és a tisztek is zavarba jöttek, látván, hogy előszedem zsebkésemet – de csakhamar megnyugtattam őket. Szeliden néztem szét, a késsel elvágtam a vékony madzagokat, melyekkel megkötözték, gyengéden letettem a földre és a kis ember elfutott. Igy bántam a többi öttel is, egyenkint szedtem ki szegénykéket zsebemből és észrevettem, hogy a katonák és a nép el voltak ragadtatva irgalmasságom jeleitől. Ez az eset nagyban növelte tekintélyemet az udvarnál.

Estefelé némi nehézségek árán behuzódtam hajlékomba és lefeküdtem a földre. Tizennégy napig földön háltam, ez idő folyamán a császár parancsára fekvőhelyet készitettek nekem. Hatszáz ágyat hoztak szekéren, százötvenet hosszában helyeztek el, négyesével összevarrva, – ez volt a derékalj – ugyanilyen módon paplant, vánkost és lepedőt is kaptam, mindez elég türhető fekhely volt olyan ember számára, ki, mint én, nélkülözésekhez edzette magát.

Abban a percben, amint megérkezésem hire a császárságban elterjedt: a gazdagok, kiváncsiak és léhütők egész hadserege zarándokolt a fővárosba, hogy megtekintsen. Sok falu egészen kiürült, kezdték elhanyagolni a gazdaságot és földmivelést, mig aztán a császári felség néhány kemény rendelettel és proklamációval helyre nem állitotta a rendet. Elrendelte, hogy mindazok, akik már megtekintettek, térjenek azonnal haza és udvari engedély nélkül ötven méternyire ne közeledjenek többé házamhoz. Ez intézkedéssel az udvari titkárok szép mellékkeresetre tettek szert.

Közben őfelsége több tanácsülést hivott egybe, megbeszélni, mitévők legyenek velem. Később egy jó barátom, magas állásu udvari hivatalnok, elbeszélte nekem, hogy az udvart alaposan zavarba hozta ez a nehéz eset. Féltek, hogy kiszabaditom magam, attól is tartottak, hogy élelmezésem tulsokba kerül és általános inséget idézhet elő. Egyszer-kétszer az is szóba jött, hogy éhen kellene veszejteni engem, vagy mérgezett nyilakkal megsebesiteni arcom és kezeim, ami hamar végezne velem, de aztán meggondolták, hogy ekkora hulla büze döghalált okozhatna az egész országban. A tanácskozások folyamán csapattisztek, akik a tanácsterem ajtajánál álltak, bebocsáttatást kértek és beszámoltak már emlitett magatartásomról, ahogy a hat bünössel bántam, ez az elbeszélés oly kedvezően hangolta irányomban őfelségét, hogy azonnal császári rendeletet küldetett szét, mely szerint mindama falvak, melyek kilencszáz méternyi kerületben környezik a fővárost, reggelenkint hat ökröt, negyven juhot s más élelmiszereket tartoznak szolgáltatni eltartásomhoz, ehhez megfelelő mennyiségü kenyér, bor és egyéb ital jár. Őfelsége e termékeket utalványokkal fizette, melyeket a kincstár terhére iratott, – ez a fejedelem ugyanis főleg uradalmainak jövedelméből tartja fenn udvarát – adót csak nagyon ritkán, rendkivüli esetekben, vet ki népére. Ezzel szemben, ha háborut viselt, a katonák saját költségükre vesznek részt a hadmüveletekben.

Szolgálattételre hatszáz embert osztottak mellém. Ezek megfelelő zsoldot kaptak és kényelmes sátrat rendezhettek be hajlékom ajtaja mellett. Nemkülönben háromszáz szabót biztak meg, hogy tisztességes ruhát szabjanak, számomra, az ország divatja szerint valót. A császár hat legkitünőbb tanárját pedig kirendelték, hogy az ország nyelvére oktassanak. Még arra is volt gondjuk, hogy a császár és a főemberek lovai gyakran előttem gyakorlatozzanak: ezzel hozzászokjanak jelenlétemhez. Mindezeket a rendeleteket pontosan végrehajtották. Három hét alatt szép előmenetelt tanusitottam a nyelvtanulásban, őfelsége ez idő alatt gyakran megtisztelt látogatásával és nagy érdeklődéssel figyelte a tanitást. Nemsokára rövid társalgások indultak meg. Az első szavak, amiket megtanultam, abbeli vágyamat fejezték ki, hogy őfelsége adja vissza kegyesen szabadságomat. Ezt naponta, térdenállva, megismételtem előtte. Válasza, ahogy kivehettem, annyiból állott, hogy ez idő kérdése, hogy tanácsosaival kell beszélnie erről és előbb lumos kelmin pesso desmar lon emposo – vagyis, hogy előbb esküt kell tennem az ország törvényeire. De viszont ezt az időt nyugodtan kivárhatom, ők barátságosan bánnak velem és javamat akarják. S hogy tanácsolja, „nyugodt és türelmes modorommal szerezzem meg az ő és alattvalói becsülését“. Ama kivánságát fejezte ki: „ne vegyem rossz néven, ha néhány derék tisztjét megbizza, kutassák ki a zsebeimet, mert nyilván fegyvereket hordok magamnál, amik, feltéve hogy arányban állanak csodaszerü termetemmel, veszedelmes jószágok lehetnek.“ Én feleltem: „Felséged nyugodjék meg és legyen kivánsága szerint, hajlandó vagyok kiforditani zsebeimet jelenlétében.“ Ezt félig szavakban, félig jelekben adtam tudtára. De ő azt felelte, hogy: „az ország törvényei szerint e kutatást két tiszt kell hogy végezze, hogy érzése szerint ez az én beleegyezésem nélkül nem történhetik meg, s hogy becsületességemben és jóságomban annyira megbizik, miszerint nyugodtan (és szószerint) kezeimre bizza három embere életét és hogy bármit kobozzanak el tőlem, minden tárgyat visszakapok, abban a percben, mikor el óhajtom hagyni országukat, vagy kifizetik azt az összeget, melyet a tárgyak értékéül megállapitok.“ Én tehát tenyeremre emeltem a két tisztet, először zubbonyom zsebébe, aztán a többi zsebbe sülyesztettem őket, csak nadrágom két kis rekeszét, meg egy titkos zsebet hagytam ki, ezekben apró, csak nekem szükséges tárgyak voltak, melyek őket nem érdekelhették. Egyik ilyen rekeszben ezüstórám volt, a másikban néhány arany, erszénybe kötve. A két tiszt tentát, tollat és papirt szedett elő; rendes leltárt vettek fel, később megkértek, ülnék le velük, hogy őfelségének felolvashassák. Ezt a leltárt később leforditottam magamnak, ugy, hogy a következőkben szórul-szóra adhatom:

Leltár:

A nagy Emberhegy jobb kabátzsebében (igy forditottam a quinbus flestrin szavakat) tüzetes kutatás után csak egy nagy darab durva szövetet találtunk, őfelsége állami tanácstermébe elég volna szőnyegnek. A baloldali zsebben nagy ezüst dobozt találtunk, fedéllel, mely szintén ezüstből való, ezt a fedelet nem tudtuk felemelni. Kivánságunkra az Emberhegy kinyitotta s egyikünk belépve, térdig sülyedt valami porba, mely arcunkba csapott, mire mind a ketten többször egymásután kénytelenek voltunk tüsszenteni. A jobboldali mellényzsebben egy köteg csodálatos, fehér és vékony lemezt találtunk, a lemezeken fekete figurák, alázatos véleményünk szerint ez valami irás lehet, melynek egy-egy betüje féltenyér nagyságu. A baloldali mellényzsebben valami szerkezet volt, ennek oldalából husz hosszu rud áll ki, hasonlóan ahhoz a keritéshez, mely felséged udvarát környezi: szerény nézetünk szerint az Emberhegy ezzel fésüli a haját, biztosak nem vagyunk ebben, mert kérdésekkel ritkán zavartuk az Emberhegyet, tekintve, hogy igen nehezen érti még szavainkat. Abban a nagy zsebben, mely középruhájának (igy forditom a ranfu-lo szavakat, melylyel nadrágomat jelezték) jobboldalán van, embernagyságu üres vaspillért találtunk, ez egy nagyobb darab szálfához van erősitve, a pillér két oldalán erős vasdarabok, sajátságos alakzatokba vésve, melyeknek jelentőségét nem ismertük fel. A baloldali zsebben ugyanilyen szerkezet. A jobboldali kisebb zsebben több kerek, lapos tárgy fehér és veres fémből, különböző nagyságban, a fehérek közt olyan nehezek is voltak, hogy ketten se tudtuk felemelni. A balzsebben két szabálytalanul metszett pillér, a zseb szélén állva nem tudtuk elérni végüket. Ezek egyike egy darabból látszik lenni, burokkal ellátva, a másiknak felső végén kerek, fehér tárgy, két fej nagyságban. Mindkettőben hatalmas acéllemezek; ezt, felszólitásunkra, az Emberhegy megmutatta, mert feltettük, hogy veszélyes gépezetek. Kivette tokjaikból és elmondta, hogy az ő országukban az egyikkel szakállt borotválnak, a másikkal ételt apritanak. Két zseb volt, amibe nem tudtunk behatolni, ezekről azt állitotta, hogy csak két kis rekesz az, amit középöltönyének szélébe metszett, ezeket különben hasának kifeszitésével összeszoritotta. Az egyikből vastag ezüstlánc lógott ki, végén sajátságos szerkezettel. Felszólitottuk, hogy mutassa meg, mi van a lánc másik végén; kiderült, hogy félgömb, melynek egyik fele ezüst, másik fele valami átlátszó fém; az át látszó fémen keresztül sajátságos figurákat figyelhettünk meg, közben elhelyezve – azt hittük, hozzányulhatunk, de ujjainkat ez a fényes anyag feltartóztatta. Ezt a szerkezetet fülünkhöz tartotta, mely a vizi-malmok zakatolásához hasonló, állandó zajt ütött. Véleményünk szerint vagy valamely ismeretlen állat lehet ez, vagy valami fetis, amit az Emberhegy imád; inkább ez utóbbit tartjuk valószinünek, mert (ha jól értettük tökéletlen szavaiból) olyanfélét mondott, hogy ritkán kezd valamibe, mielőtt e tárgygyal tanácskozott volna. Orákulumának nevezte s azt mondta, életének minden eseményét e tárgy kijelöli számára. A baloldali rekeszből holmi hálót szedett ki, melyet bármely halász felhasználhatna, de ugy csukódik, mint az erszény és állitása szerint az a rendeltetése is; több sárga fémtárgyat találtunk benne, melyek, ha valóban aranyból vannak, mérhetetlen értéket képviselnek.

Felséged parancsának legalázatosabban engedelmeskedve, ekként szorgalmasan átkutattuk a zsebeket, majd az Emberhegy derekán széles övet figyeltünk meg, mely nyilván valamely hatalmas állat bőréből készült. Erről az övről, a baloldalon, öt ember hosszuságnyi kard lóg le, jobboldalán, táska, két zárkára osztva, mindegyikben kényelmesen elfér felséged három alattvalója. Egyik zárkában gömbök voltak, igen nehéz fémből, fejnagyságban, a másikban apró szemek, melyekből ötven darab is elfért tenyerünkön.

Ez kimeritő leltárunk mindarról, amit az Emberhegy testén találtunk. Az Emberhegy igen udvariasan bánt velünk és tisztelte felséged akaratát.

Irtuk és lepecsételtük felséged dicsőséges uralkodásának nyolcvankilencedik hónapjában és negyedik napján.

Clefrin Frelock, Marsi Frelock.

Miután ezt a leltárt őfelségének felolvasták, szeliden, de határozottan felszólitott, hogy szolgáltassam ki a felsorolt tárgyakat. Elsősorban szablyámat kérte, hüvelyestül, minden tartozékkal. Közben három ezred katona bizonyos távolságban felállt köröttem, ijjak és nyilak készenlétben, de akkor ezt észre se vettem, mert minden figyelmem őfelsége kötötte le. Azután felszólitott, huzzam ki a szablyát. A tengerviztől kissé megrozsdásodott a penge, némelyütt azonban ragyogó volt még, amint kirántottam, a csapatok a rémület és meglepetés kiáltásában törtek ki. A nap ugyanis hevesen sütött és amint pengémbe ütközött, szinte elvakitotta szemeiket, különösen, hogy egyet-kettőt suhintottam a pengével. Őfelsége kevésbé ijedt meg, mint a hogy vártam volna, felszólitott, hogy tegyem vissza a kardot hüvelyébe, azután oly óvatosan, ahogy csak tőlem tellett, le kellett raknom elébe a földre, hat lábnyira láncom végétől. Aztán az üres vascsöveket kérte, pisztolyaimat értette ezalatt. Kihuztam zsebemből és amennyire módomban állt, elmagyaráztam, hogyan kell használni. Most megtöltöttem lőporral – lőporom ugyanis szárazon maradt a tökéletesen csukódó szelencében (ilyennel minden okos tengerész ellátja magát). Előbb figyelmeztettem őfelségét, ne ijedjen meg, azután tüzeltem, a levegőbe. A meglepetés ezuttal jóval meghaladta az iméntit. Száz meg száz ember elvágódott, mintha villám csapta volna le őket, maga a császár, bár állva maradt, percekig nem tudott magához térni. Ezután átszolgáltattam a pisztolyokat is éppugy, mint kardomat, majd lőporos szelencém és golyóimat, figyelmeztetve, hogy az előbbit óvja tüztől, mert egyetlen szikrától meggyullad és palotáját levegőbe röpiti. Átadtam zsebórámat is, amire őfelsége igen kiváncsi volt; két nagytermetü gárdistát utasitott, hogy vállukon hozzák el, rudra lógatva – igy viszik Angliában a söröshordókat, ászokfán. Nagyon meglepte az állandó zaj és a percmutató mozgása, amit nálam jobban megfigyelhetett – e kis nép mindent tisztábban lát – megkérdezte irástudóinak véleményét, a válaszok annyira különbözők és távolesők voltak, hogy az olvasó igazán megbocsát, ha nem sorolom fel mindegyiket, különben nem is értettem világosan, mit beszéltek. Elég az hozzá, hogy átadtam ezüst és rézpénzemet, kilenc aranynyal erszényemet – késemet és beretvámat, fésümet és ezüst tubákszelencémet, zsebkendőmet és naplómat. Szablyám, pisztolyom és lőporos dobozom kocsira tették és beszállitották őfelsége raktáraiba, a többit visszakaptam.

Mint emlitettem, volt egy zsebem, ami kikerülte figyelmüket, ebben szemüvegemet tartottam, aminek gyenge szemem miatt gyakran szükségét érzem, egy zsebmesszelátó és más apró kellékek, ezek igazán nem érdekelhették őfelségét s igy lelkiismeretfurdalás nélkül elrejthettem. Különben tartottam tőle, hogy elrontják, ha kiadom a kezemből.

HARMADIK FEJEZET.

(Szerző egészen szokatlan módon mulattatja őfelségét és a mindkétnembeli nemességet. A liliput-i udvar szórakozásainak leirása. Szerző bizonyos feltételek mellett visszakapja szabadságát.)

Szelidségem és jó modorom annyira megnyerte őfelségét, udvarát – a hadsereget és általában egész népét, hogy remélni kezdtem, nemsokára visszaadják szabadságomat. Minden módot felhasználva tápláltam ezt a kedvező hangulatot. Fokról-fokra kevésbé féltek ama veszélyektől, melyeket képviseltem. Sokszor lefeküdtem és öt-hat kis ember akár a fejemen táncolhatott – a kis fiuk és kis leányok csakhamar odáig merészkedtek, hogy bujócskát játsztak a hajamban. Most már kezdtem egészen jól érteni és beszélni nyelvüket. Egy napon a császárnak ötlete támadt, hogy megmutatja nekem az ország leghiresebb akrobatáit és látványos müvészeit; e nemben oly ügyességet és bátorságot tapasztaltam e kis népnél, amire eddig nem volt példám. Különösen a kötéltáncosok mulattattak módfelett. Vékony, fehér cérnán szaladgáltak, tizenkét hüvelyknyire a talaj felett. Az olvasó engedelmével e pontra bővebben kitérek.

Ezt a mulatságot, a kötéltáncolást, ugyanis azok a személyek üzik, akiket valami magas hivatalra jelöltek, és kegyben állanak az udvarnál. Ezeket gyermekkoruktól fogva tanitják e müvészetre, gyakran nem kell hozzá nemesi rang se, vagy müveltség. Mikor valami nagy állás üresedésben áll, akár halál, akár kegyvesztés miatt – ez utóbbi gyakori eset – öt vagy hat e jelöltek közül kérvényt nyujt be az udvarhoz, hogy engedtessék meg nekik őfelségét és udvarát kötéltánccal mulattatni. Aki a legmagasabbat tudja ugrani, anélkül, hogy leesnék a kötélről, megkapja az állást. Igen gyakori eset, hogy a főminisztereknek is be kell mutatniok ügyességüket, meggyőzni az uralkodót, hogy mozgékonyságukat még nem vesztették el. A kincstárnok, Flimnap, egyedül birt ama előjoggal, hogy bukfencet vethetett a kifeszitett madzagon, mely nála legalább egy ujjal magasabb volt, mint bárkié az országban. Láttam őt egyszer dupla saltoval ugrani legtöbbször egymásután, a vékony kötélről, amit nálunk halálugrásnak neveznek. Reldresal barátom, a király személye körüli miniszter, véleményem és részrehajlatlan meggyőződésem szerint mindjárt második e produkcióban, Flimnap mögött – a többi udvari ember és államférfi egyformán ügyesek.

Ezt a mulatságot sokszor végzetes baleset zavarja meg – több ilyenről hallottam, sőt magam is tanuja voltam két-három olyan esetnek, hogy a jelölt karját-lábát törte. A veszély persze sokkal nagyobb olyankor, mikor minisztereknek kell bemutatni, mit tudnak! ezek ugyanis folyton versengenek és abban erőlködve, hogy a többiek közül kiváljanak, annyira megfeszülnek, hogy alig van köztük egy is, aki ne zuhant volna már le egyszer, de akár kétszer, meg háromszor is. Elmondták nekem, hogy egy vagy két évvel ideérkezésem előtt, Flimnap biztosan kitörte volna a nyakát, ha véletlenül nem fekszik ott a király egyik vánkosa a földön és nem tompitja az esés erejét.

Vannak más szórakozások, melyeket szintén csak kiváló alkalmakkor, a császár, császárné és legfőbb miniszterek jelenlétében üznek. A császár három finom, hathüvelykhosszu ezüst szálat tesz az asztalra – az egyik vörös, a másik kék, a harmadik zöld. Ezek a fonalak jutalmul szolgálnak olyanok számára, akiket a király ki akar tüntetni kegyeinek jelével. A szertartás őfelsége tanácstermében folyik le, ahol a jelöltek ügyesség-próbán mennek át. Ez a próba egészen másfajta, mint az előbbi – sokat jártam az uj- és óvilág tartományaiban, de ehhez hasonlót még nem láttam. Szóval a dolog ugy történik, hogy a császár egy pálcát tart ki a kezében, vizszintesen – a jelöltek már most közelednek a pálca felé – néha átugranak rajta, néha alatta bujnak el, aszerint, amint őfelsége emeli vagy sülyeszti a pálcát. Sokszor ugy játszák ezt, hogy a pálca egyik végét őfelsége, másik végét a miniszterelnök tartja – de sokszor maga a miniszterelnök, egyedül. Aki e játékban a legügyesebb és legtovább birja az ugrálást és bujkálást, azt kitüntetik a kékszinü ezüst-fonállal – a második legügyesebb kapja a vöröset, a harmadik a zöldet. Az urak kétszer a hasuk köré csavarva hordják ezt a kitüntetést – nagyon kevés ur van az udvartartás körül, akik még nélkülöznék.

A hadsereg és a királyi istálló lovai lassankint hozzám szoktak, nem riadtak meg, egészen lábamig léptettek, ösztökölés nélkül. Voltak lovasok, akik átugrattak a föld fölé kitartott kezemen – őfelsége egyik hajtója egyszer, az egyik nagy versenyen, átugratott lábfejemen, cipőstül – ami igazán szép mutatvány volt. Egy napon nagyon sajátságos módon volt alkalmam mulattatni őfelségét. Megkértem, hozzasson nekem két láb magas rudakat. Őfelsége azonnal utasitotta erdészeit, tegyenek eleget kivánságomnak. Másnap reggel tiz erdész jött, nyolcfogatu kocsival mindegyik. Fogtam kilenc ilyen pálcát és négyszögben a fölbe dugdostam, további négy pálcával két láb magasságban összekötöttem az előbbiek végét, aztán a mereven álló kilenc pálca fölé kifeszitettem a zsebkendőmet, leszoritva, mint a dob fedelét. A négy vizszintes pálca, öt hüvelyknyire a zsebkendő fölött, keritette be az egészet, kétoldalt. Mikor készen voltam, arra kértem őfelségét, hogy legjobb lovai közül huszonnégyet tehessek rá a megfeszitett zsebkendőre. Őfelsége beleegyezett; egyenkint megfogtam a felnyergelt lovakat, lovassal együtt. Alig, hogy zsebkendőt értek, két részre oszlott a kis sereg, szinlelt rohamokat inditott, tompa nyilakkal lődöztek, kardot rántottak, támadtak és visszahuzódtak: röviden, a legszebb katonai fegyelem látványosságát nyujtották őfelségének, aki annyira el volt ragadtatva, hogy kivánsága szerint több napon egymásután meg kellett ismételnünk a játékot, sőt egy alkalommal kegyesen részt is vett benne, vezényelt. Nagy rábeszéléssel még a császárnőt is rávette, engedné meg, hogy zártszékestül felemeljen őt, a szinpad magasságáig, ahonnan az egész teret áttekinthette. Szerencsém volt, hogy semmiféle baleset nem zavarta meg e szórakozásokat csak egyszer történt, hogy egy tüzes mén – valamelyik kapitányé – patájával dobogva kilukasztotta a zsebkendőmet, fel is bukott, lovastul együtt, de gyorsan felemeltem mindkettőt és egyik kezemmel befogva a lukat, másikkal leszállitottam az egész társaságot. A ló meg is sebesült, a lovasnak semmi baja se történt. Zsebkendőmet megfoltoztam, amennyire lehetett, de többé nem mentem bele ilyen veszélyes játékba.

Két-három nappal azelőtt, hogy szabadságomat visszanyertem, éppen efajta mulatságokkal szórakoztattam az udvart, midőn futár érkezett őfelségéhez, hirül hozva, hogy egyik alattvalója, azon a helyen, ahol engem találtak nagy, fekete tárgyat látott a földön. Nagyon különös alakja van, kerek körzete akkora, mint őfelsége hálószobája, középen oly magas, mint egy ember. Eleinte azt hitték, hogy élő állat, de nem az, mert mozdulatlanul feküdt a füvön, néhányan többször körüljárták, fel is másztak a tetejébe, mely sima és egyenletes, dobogtak rajta és kiderült, hogy belül üres. Azt hiszik tehát, az Emberhegyhez tartozik, s ha őfelsége megengedi, öt lóval idevontatják. Én azonnal tudtam, miről van szó és örültem ennek a hirnek. Ugy látszik, a hajótörés után partot érve, oly zavarban voltam, hogy megfeledkeztem kalapomról, melyet zsinórral erősitettem volt fejemhez a vizben, – valahogyan leszakadt nyilván, én meg azt hittem, a tengerben vesztettem el. Kértem őfelségét, adna rendeletet, hogy minél előbb idehozzák. Elmagyaráztam természetét és rendeltetését. Másnap meg is kaptam, de nem valami ragyogó állapotban, a karimájába két lukat furtak, hogy horgokat akasszanak bele, a horgok köteleken lógtak, egyenesen a lovak szerszámjához kötve, igy hurcolták a kalapot fél angol mérföldön keresztül. Hála istenek a talaj e vidéken egyszintü és igen puha, igy nem ment mégse annyira tönkre, ahogy vártam.

Két nappal e kaland után a császár, seregének egy részét készenlétbe helyezve a város különböző pontjain, különös ötletét közölte velem. Azt kivánta, álljak fel, mint holmi kolosszus és terjeszem szét két lábam, amennyire csak tudom. Munt tábornokát (kitünő, tapasztalt katona és nekem jó barátom) felszólitotta, vezetné fel zárt sorokban a csapatokat, s vonultatná el két lábam között, a gyalogság huszonnégyes, a lovasság tizenhetes sorokban, dobokkal, zászlókkal, előreszegzett dárdával. Ez a hadtest háromezer gyalogosból és ezer lovasból állott. Őfelsége halálbüntetés terhe alatt megparancsolta, hogy a felvonuló katonák személyem iránt a legnagyobb tiszteletet tanusitsák, ami nem tarthatott vissza néhány fiatal tisztet, hogy fel ne pislogjanak, amint alattam elléptetett a sereg és, az igazat megvallva, nadrágom oly rossz állapotban volt ez időben, hogy az igy feltárult látvány okot szolgáltathatott a derültségre és csudálkozásra.

Annyi kérvényt és emlékiratot nyujtottam be szabadlábra helyezésem céljából, hogy őfelsége végre foglalkozni kezdett ezzel a kérdéssel. Előbb a minisztertanácson emlitette fel, aztán a gyülés elé terjesztette. Nem ellenezte senki, csak egy Skyresh Bolgolam nevü tanácsos, aki minden érthető ok nélkül halálos ellenségem volt, de tiltakozása nem használt, a tanács elhatározta és őfelsége szentesitette kérésem teljesitését. Ez a Bolgolam az ország tengernagya volt, igen beavatott férfi, jártas az államügyekben, de mogorva és savanyu természet. Végre azonban engednie kellett, annyit köthetett csak ki, hogy ama feltételeket, melyeknek alapján szabadonbocsátanak, ő maga ellenjegyezhesse. A feltételekről szóló cikket, melyre esküdnöm kellett, maga Skyresh Bolgolam hozta el, két titkár és több bizalmi férfi kiséretében. Miután felolvasták nekem, esküt tettem, – előbb saját hazám módján, másodszor ama szertartások szerint, melyeket az ő törvényeik előirnak: jobblábamat meg kellett fognom balkezemmel, mig jobbkezem középső ujja fejem bubjára került, hüvelykem pedig jobbfülem szélére. Az egész cikket, szóról-szóra leforditottam, abban a reményben, hogy az olvasót érdekelni fogja e nép sajátos stilusa és kifejező modora, meg az is, milyen feltételek mellett nyertem vissza szabadságomat. A cikk tehát igy hangzott:

„Golbasto Momarem Evlame Gurdilo Shefin Mully Ully Gue, Liliput országának legdicsőségesebb fejedelme, a világegyetem öröme és megfélemlitője, kinek országa ötezer blustrug (tizenkét négyzetmértföld) terjedelmü s igy a földgömb széléig ér: az uralkodók uralkodója, nagyobb minden emberfiánál: kinek lába a föld közepéig ér, feje pedig az eget veri, kinek intésére a föld minden fejedelme térdet hajt, ki kellemetes, mint a tavasz, bőséges, mint a nyár, gazdag, mint az ősz és félelmetes, mint a tél. Ő legmagasabb felsége felszólitja az Emberhegyet, ki mennyei birodalmunk területére ért, tegyen ünnepélyes esküt a következő feltételekre, melyek alapján szabadságát visszanyeri.

1. Az Emberhegy nem hagyhatja el országunkat, nagy pecsétünkkel pecsételt engedelmünk nélkül.

2. Külön, sürgős parancs nélkül nem léphet a főváros területére, mely idő előtt két órával a lakók figyelmeztetendők, hogy ki ne lépjenek házaikból.

3. Fentnevezett Emberhegy sétáit országutjainkra korlátozva, ne sétáljon és ne feküdjék le réteinken, földeinken.

4. Az országuton járva a legnagyobb figyelemmel vigyázzon, nehogy szeretett alattvalóink valamelyikére ráhágjon, lovat, kocsit el ne taposson, kezébe ne vegyen senkit, aki ebbe előbb bele nem egyezett.

5. Ha egy futár rendkivüli megbizatást kap, az Emberhegy tartozik vinni őt, zsebében, lovastul együtt, hat napi járóföldön, egyszer egy hónap alatt. Nevezett küldöncöt épségben visszaszolgáltatni tartozik (ha ugy kivánjuk) királyi személyünkhöz.

6. Ellenségeinkkel szemben az Emberhegy szövetséget köt velünk, főleg Blefuscu sziget ellen – minden tőle telhetőt elkövet, hogy hajórajukat, melyet most épitenek a mi meghóditásunkra, tönkretegye.

7. Fentnevezett Emberhegy szabad óráiban segit munkásainknak, köveket emel, mellyel a királyi kertet kövezzük és palotát épitünk.

8. Fentnevezett Emberhegy tartozik két hónap alatt körüljárni birodalmunkat és annak kiterjedéséről nekünk számot adni, megszámolva lépteit.

Végre, ha ünnepélyes esküt tesz a fentemlitett pontokra, az Emberhegy részére kiutalunk annyi ételt és italt, amennyi 1724 alattvalónk táplálékát képezi, királyi személyünk szine elé bármikor járulhat és kegyeink egyéb jelével kitüntetjük. Kelt belfaboraci palotánkban, uralkodásunk kilencvenegyedik hónapjának tizenkettedik napján.

Aláirtam e szerződést és letettem az esküt. Mindenki meg volt elégedve velem, bár voltak, akik nem viselkedtek személyem iránt olyan tisztelettel, ahogy elvártam volna. Ezt Skyresh Bolgolam tengernagy rosszakaratának köszönhettem. Ezekután levették láncaimat és szabad voltam. Az egész szertartást végignézte őfelsége is, személyesen. Hálámat ugy akartam kifejezni, hogy lábai elé vetettem magam, de ő felszólitott, álljak fel és több kegyes szó után, melyeket ismételni szerénységem tiltja, még megjegyezte, reméli, „hogy az országnak hasznos szolgája leszek s kiérdemlem mindazt a kegyet, melylyel irányomban volt eddig s lesz a jövőben is.“

Az olvasó bizonyára észrevette, hogy őfelsége a felszabaditó okirat utolsó passzusában annyi táplálékot utaltatott ki számomra, amennyi 1724 liliput-i alattvalónak elég. Később egyszer megkérdeztem egy udvari személyt és barátomat, hogy állapithatták meg azt a számot ilyen pontosan. Ő aztán elmagyarázta, hogy a császári matematikusok megmérték magasságomat, kvadránssal megállapitották, hogy az arány köztem és közöttük egy a tizenkettőhöz, már most, testünk hasonlóságából arra következtettek, hogy a számitás, mely szerint köbtartalmam 1724-szer akkora, mint az övék, helyes és hogy tehát következésképpen ennyivel több eledelre lehet szüksége testemnek. Ebből láthatja az olvasó, milyen képzett és értelmes néppel volt dolgom és hogy uralkodójuk mily helyes gazdasággal tartotta fenn birodalmát.

NEGYEDIK FEJEZET.

(Mildendo, Liliput fővárosa, a császári palotával. Beszélgetés szerző és egy államtitkár között, az államügyekről. Szerző felajánlja szolgálatait a császárnak háboru esetére.)

Szabadságom visszanyerése után legelső kérésem az volt, hogy megtekinthessem Mildendo-t, a fővárost – őfelsége ebbe szivesen beleegyezett, de előbb ujfent a lelkemre kötötte, nehogy valamelyik alattvalójában, vagy a házakban kárt tegyek. A népet falragaszokon figyelmeztették, hogy meglátogatom a várost. A város fala harmadfél láb magas és legalább tizenegy hüvelyk széles, ugy, hogy egy szekér kényelmesen elvonulhat rajta – tiz lábnyi távolságokban erős állványok támogatják ezt a falat. A nagy nyugati kapu fölött léptem át és óvatosan mentem végig a főutakon, zubbonyban, nehogy a házak ereszét kabátom szárnya letördelje. Nagy körültekintéssel sétáltam, nehogy rálépjek valakire, aki esetleg ott maradt az utcán, bár mindenkit figyelmeztettek, hogy a saját érdekében, óvakodjék kilépni házából. A padlásablakok és háztetők persze tele voltak kiváncsiakkal, soha ennyi embert nem láttam együtt. A város alakja szabályos négyzet, minden oldala ötszáz láb hosszu. Két nagy ut keresztezi és osztja négy részre, öt láb szélességben. Az utcák és átjárók, melyekbe nem hatolhattam be, tizenkét-tizennyolc hüvelyk szélesek csak. Ebben a városrészben ötszázezer lélek lakik, a házak három és ötemeletesek, sok a bolt és árucsarnok.

A királyi palota a város közepén áll, ott, ahol a két főut keresztezi egymást. Két láb magas fal veszi körül, az épülettől tizenkét lábnyi távolságban. Őfelsége engedelmével átléptem ezt a falat, s elég helyem lévén még az épületig, kényelmesen áttekinthettem az egészet. A külső udvar negyven láb széles négyzet, belül még két udvar van, legbelül a császár lakosztálya, amit nagyon szerettem volna látni, de egy kicsit nehezen ment – a legnagyobb kapuk tizennyolc hüvelyk magasak és hét hüvelyk szélesek lévén. Már most a külső épitkezések legalább öt láb magasak, ezeket nem lehetett átlépni, anélkül, hogy peremüket megsértsem, bár a falak vert kőből valók és négy hüvelyk vastagok. De őfelsége nagyon szerette volna, ha kastélyának pompáját megszemlélhetem s igy három napot fáradtam azzal, hogy a császári parkban, száz méternyire a várostól, zsebkésem segélyével nehány nagy fát kivágjak: e fákból aztán három láb magas zsámolyokat szerkesztettem, melyek elbirták sulyomat. A falragaszok mégegyszer megjelentek, mégegyszer bementem a városba, kezemben tartva a két kis zsámolyt. A külső udvar széléhez érve ráálltam az egyik zsámolyra, a másikat kézbevettem, áttettem a másik udvarba. Már most az egyik zsámolyról kényelmesen át tudtam lépni a másik zsámolyra, kampós botommal a másik zsámolyt aztán felhuztam. Igy jutottam be a legbelsőbb udvarra, oldalamra feküdtem és ugy néztem be a középső emelet ablakain, amelyeket ez alkalommal nyitvahagytak. A legragyogóbb berendezés kápráztatott el: ott volt a császárné és a fiatal hercegek, mindegyik a maga lakosztályán, kiséretük főbb tagjai közt. Ő császári felsége kegyes volt igen szivesen mosolyogni rám s az ablakon keresztül csókra nyujtotta a kezét.

Ezuttal nem bocsátkozom további leirásokba, tekintettel arra, hogy megfigyeléseimet különben is egy nagyobb müben akarom összegyüjteni, mely sajtó alá kerül nemsokára: – e müben a császárság részletes leirása foglaltatik, megalapitásának és uralkodóinak története, különös tekintettel háboruikra, törvényeikre, vallásukra, – leirom növényeiket, állataikat – erkölcseiket és szokásaikat, más hasznos és tanulságos adatokkal egyetemben. Jelen müvemben csak azokat az eredményeket akarom vázolni, melyek e birodalomban töltött, mintegy kilenc hónap folyamán velem kapcsolatban az olvasót érdekelhetik.

Egy reggel, mintegy két héttel azután, hogy szabadságomat visszanyertem, egyetlen szolga kiséretében meglátogatott Reldresal, a császár személye körüli államtitkár. Meghagyta kocsisának, hogy várja be és kért, beszélhessen velem egy óráig. Szivesen rendelkezésére álltam, részint személyes érdemeire, részint arra való tekintettel, hogy sok jó szolgálatot tett nekem az udvarnál, kérvényeim ügyében. Hogy könnyebben beszélhessen a fülembe, mondtam, hogy majd lefekszem, de ő inkább szerette, hogy csak vegyem a tenyerembe. Azon kezdte, hogy gratulált szabadlábrahelyezésemhez. Megjegyezte, hogy némi érdeme is volt benne, legalább is abban, hogy ilyen hamar elintézték az ügyet, de be kell vallania, ugymond, hogy az udvar jelenlegi helyzete szerepet játszott e kérdésben.

„Bármily virágzónak lássék birodalmunk idegen ember szemében, – mondta továbbá – két nagy baj nyugtalanitja huzamosabb idő óta: belső pártvillongások és egy külső támadás alakjában, mely ama hatalmas, tengeri nép részéről fenyeget. Ami az első kérdést illeti, tudnia kell, hogy hetven hónapja immáron két hevesen küzdő pártra szakadt az ország politikai tábora, a Trameksan és a Slameksan pártokra. Az egyik párt alacsony cipősarkot visel, a másik magasat. A magassarkuak a régi rendszer hivei, de őfelsége inkább az alacsonysarkuakat alkalmazza a kormányzásban és minden állást velük tölt be, amint bizonyára észre is vette már. Ő császári felsége sarkai legalább egy drurr-ral alacsonyabbak, mint az udvaroncoké (drurr, ez egy hüvelyknek tizennegyedrésze). A feszültség a két párt között ott tart már, hogy nem esznek, nem isznak együtt, nem is beszélnek egymással. Jelenleg ugy áll a dolog, hogy a magassarkuak száma meghaladja a miénket, a hatalom azonban a mi részünkön van. Viszont attól tartunk, hogy ő császári fensége, a trónörökös, nem ellenszenvez a magassarkuakkal, legalább lehetetlen volt észre nem vennünk, hogy a fenség egyik sarka valamivel magasabb, mint a másik, minek következtében a fenség kicsit csámpásan jár. Már most, e belső viszálykodás közepette mind komolyabban fenyeget Blefuscu-sziget felől a támadás. Blefuscu, a világ másik nagy birodalma, csaknem oly nagy és hatalmas, mint a miénk. Ami ugyanis az Ön állitását illeti, hogy még más, hatalmas államok és birodalmak is léteznének a világon, oly terjedelmü lakókkal, mint Ön: e feltevést tudósaink kétségbevonják s inkább azt vélik, hogy uraságod a holdból pottyant közénk, vagy valamelyik csillagról, hiszen nyilvánvaló, hogy száz olyan ember, mint Ön, rövid idő alatt fölenné őfelsége birodalmát, különben is, történelemtudósaink, akik hatezer hónapot irtak le, nem emlitenek fel Liliput és Blefuscu-n kivül más császárságokat. Ez a két nagyhatalom harminchat hónappal ezelőtt már heves és makacs háboruban állt egymással. Az ellenségeskedés igy kezdődött: hosszu ideig a két ország megegyezett abban, hogy a tojást, mielőtt megesszük, vastagabb felén kell feltörni. Dicsőséges uralkodónk nagyatyja azonban, még gyermekkorában, egyszer feltörvén a tojást vastagabb végén, megvágta az ujját. Atyja, a császár, ekkor rendeletet adott ki, mely szigoru büntetés terhe alatt megtiltotta a népnek, hogy a tojást vastagabb felén törje fel. A népet annyira felbőszitette e rendelet, hogy hat izben lázadás tört ki. E forradalmak folyamán egyik császárunk életét, másik trónját vesztette. Blefuscu uralkodói állandóan szitották ezeket a polgárháborukat és ha elfojtották őket, a számüzöttek rendesen Blefuscuba menekültek. Feljegyezték, hogy tizenegyezer ember szenvedett inkább kinhalált, semhogy a hagyományok ellenére a vékonyabb felén törje fel a tojást. Több száz kötetet irtak erről a kérdésről: a Vastagvégüek müveit hosszabb időn át betiltották és elkobozták, törvény mondta ki, hogy a vastagvégüek nem választók és nem választhatók. E villongások folyamán Blefuscu nagykövetei többször szólaltak fel, vádolva bennünket, hogy megszegtük Lustrog, a nagy próféta alapvető tételét, mely Blundecral-ban, a mi Bibliánkban foglaltatik, s mely szerint mindenki ott töri fel a tojást, ahol leghelyesebb feltörni, már pedig azt mindenki maga tudja legjobban, hogy neki hol esik jobban, ez tehát lelkiismereti kérdés.“

„Már most a vastagvégü számüzötteket szivesen fogdaták Blefuscu-szigetén, addig bátoritották és támogatták őket, még véres háboru nem tört ki, a két nagyhatalom között, mely változó szerencsével folyt sokáig. Közben negyven nagy hadihajót, sok kisebbet és harmincezer embert vesztettünk. Az ellenség részén valamivel nagyobb volt a veszteség. Mégis, az ellenség annyira öszeszedte magát, hogy igen tekintélyes hajórajt épitett és jelenleg éppen azon vannak, hogy megtámadjanak bennünket. Ő császári felsége az Ön erejét és értékét igen nagyrabecsüli, kegyesen megbizott, terjesszem elő ügyét és kérjem véleményét“.

Válaszomban megbiztam az államtitkárt, adja át őfelségének legalázatosabb hódolatomat és tudassa vele, „hogy nem illenék hozzám, idegenhez, pártügyekbe avatkozni; de ha az ő személyének és birodalmának védelméről van szó, életemmel és véremmel rendelkezhetik“.

ÖTÖDIK FEJEZET.

(Szerző sajátságos haditervvel megakadályozza a támadást. Magas cimmel és ranggal tüntetik ki. Blefuscu nagykövete békét kér. A császárné lakosztálya kigyullad: szerző megmenti a palota felét.)

Liliput szárazföldi tartomány. Blefuscu északkeleti fekvésü sziget, – a két országot nyolcszáz méter széles csatorna választja el egymástól. Blefuscut nem láttam volt még. A part arranéző oldalán nem akartam megjelenni, nehogy a blefuscui hadihajókról észrevegyenek, s eddig még, tudomásom szerint, nem hallottak rólam. A háborus időre való tekintettel a két ország között megszakadt az érintkezés: őfelsége blokádot terjesztett ki a hajókra is, halálbüntetés terhe alatt. Közöltem őfelségével tervemet, melylyel az ellenséges hadihajókat elfoghatjuk. Vitorlásaink értesitése szerint a blefuscui hajóraj a kikötőben horgonyozik, várva a kedvező szelet, hogy rajtunküssenek. Egy tapasztalt tengerésztisztet megkérdeztem, milyen mély a csatorna, tudván, hogy többször megmérték. Középen, mondotta, hetven glumgluff a mélység, ár idején, európai mértékre átszámitva ez hat lábat jelent. Átsétáltam az északkeleti partra, lehasaltam egy domb mögé, kivettem messzelátómat és vizsgálni kezdtem a horgonyzó hajóhadat. Mintegy ötven darab lehetett és sok szállitóhajó. Azután hazamentem és parancsot adtam (rendelkezésre kaptam jogot), hogy készitsenek sok erős hajókötelet és vasrudakat is. A hajókötél olyan vastag volt, mint a mi csomagoló-madzagunk, a rudak hossza és nagysága mint egy-egy varrótü. Három-három kötelet összesodortam, hogy erősebb legyen, a rudakat is hármankint összeerősitettem, végükön kampóba hajlitottam. Ötven horgot ugyanannyi kötélre erősitettem, aztán mentem az északkeleti partra. Ott levetettem kabátot, cipőt, harisnyát; bőrnadrágomban bementem a vizbe, félórával az ár előtt. Sietve tocsogtam, mig lehetett, majd uszni kezdtem, harminc méter után földet értem megint. Félóra alatt értem el a hajóhadat. Az ellenség ugy megrémült, mikor meglátott, hogy egyszerüen kiugráltak a hajókból, partra usztak, ahol legalább harmincezer lélek szorongott. Ekkor fogtam a horgokat, a kampókat egyenkint, egymásután beleakasztottam a hajók elejébe, végre a kötelek végét összekötöttem. Mig ezzel foglalatoskodtam, a partról sok ezer nyilat kilövöldöztek felém, sok nyil arcomat és kezemet érte s a kellemetlen csipéstől eltekintve, igen zavart munkámban. Legjobban persze szememvilágát féltettem, okvetlen el is vesztettem volna, ha jóelőre nem gondoskodom védelemről. Már emlitettem, hogy titkos nadrágzsebemben szemüveget tartogattam, mely elkerülte megmotozóim figyelmét. Ezt most elővettem, jó szorosan orromra erősitettem. Igy felfegyverkezve, frissen ment a munka, a nyilak sürün pattantak vissza szemüvegemről: hatástalanul. Végre mind a kampót megerősitettem. Most, kezembefogva a csomót, huzni kezdtem, de a hajók nem mozdultak, le lévén kötve mindegyik horgonynyal. Igy hát eleresztettem a kötelet, a kampókat rajthagytam a hajókon. Most kést szedtem elő s bátran nekimentem a horgonyköteleknek – nyilak százai zuhogtak arcomra, kezemre, – de nem engedtem, mig mind el nem vágtam. Akkor ujra megragadtam az összecsomózott kötélvégeket s a legnagyobb könnyüséggel rántottam magam után ötven darab nagy hadihajót.

Blefuscu népe, eleinte sejtelme sem lévén, mit akarhatok: megzavarva és álmélkodva nyüzsgött a parton. Csak nézték, hogy metszem át a horgonyokat, akkor kaptak csak észbe, mikor az egész hajóraj szép rendben megindult és jött utánam és akkor a kétségbeesés és fájdalom orditása, mint egy torokból, ugy jajongott fel az égre. Soha nem hallottam ilyen gyászkiáltást.

Mikor tul voltam minden veszélyen, megálltam nehány percre, hogy kirángassam az arcomba és kezeimbe ragadt nyilakat: azután bekentem magam ugyanazzal a balzsammal, amiről már beszéltem egyszer. Azután levettem az okulárét és vártam vagy egy órát, hogy az ár apadjon. Épségben jutottam Liliput partjára, terhemet vontatva hoztam magam után.

A császár, egész udvarával, ott állt a parton, a nagy manőver kivitelét szemlélve. Csak a nagy félkörben uszó hajó-sort láthatták, én magam nyakig vizbe lévén merülve, meg is ijedtek, mikor, a csatorna közepén elvesztve szem elől, azt kellett hinniök, hogy megfulladtam és hogy a közeledő hajórajt az ellenség vezeti, támadásra. Csakhamar nagy öröm váltotta fel a félelmet: mikor elég közel voltam a parthoz, felemeltem kezemet, melyre a kötélcsomót erősitettem volt és hangosan igy kiáltottam: „Sokáig éljen Liliput dicső királya!“ Az uralkodó öröme határtalan volt: azon a helyen, ahol partra szálltam, elémjött s nyomban nardac-nak nevezett ki, ami a legnagyobb cim és rang Liliputban.

Őfelsége később azt kivánta, hogy az összes ellenséges hajókat vontassam be az ő kikötőjükbe. És ime, az uralkodók határtalan becsvágya: nem kisebb tervet dolgozott ki magában, minthogy egész Blefuscu-t annektálja, s alkirályt nevez ki élére, népét leigázza s kényszeriti, hogy a tojást vékonyabb felén törje fel – ezzel elérje, hogy ő legyen a világ egyetlen ura. De én igyekeztem rávenni, mondjon le erről a szándékáról: a méltányosság és nagylelküség számos érveivel tiltakoztam az ellen, „hogy eszköz legyek, melylyel egy szabad és derék népet rabszolgává tesznek“ – s e kérdés a tanács elé kerülvén, a kormány bölcsebb fele osztotta véleményem.

Sajnos, ez a nyilt és bátor fellépés ellentétben állott őfelsége politikai nézeteivel, becsvágyával és soha nem tudott nekem megbocsátani többé. Később hallottam, hogy a minisztertanácsban – igen finoman és diszkréten bár – beszélt erről a dologról, s végre a bölcsebb államférfiak hallgatással jelezték, hogy már nincsenek az én álláspontomon, mások viszont, titkos ellenségeim, nem rejthettek el néhány megjegyzést, burkolt célzással támadva személyem. E perctől kezdve megindult az áskálódás ellenem, kevesebb mint két hónap alatt nyiltan kitört s csaknem teljes bukásommal végződött. Ilyen csekély sulya van a legnagyobb szolgálatoknak is, ha a mérleg másik oldalán császári szenvedélyeknek való ellenszegülés nehezül.

Ez események után mintegy három héttel ünnepélyes követség érkezett Blefuscu-ból, békekötést esedezve. A békét csakhamar meg is kötötték, Liliput-ra nézve igen előnyös feltételekkel. A részletekkel nem untatom az olvasót. Kilenc nagykövet jött, mintegy ötszáz emberből álló kisérettel, igen ünnepélyes és nagyszerü bevonulást tartottak, amilyen királyunkat és ügyünket megillette. Az udvarnál kiérdemelt, legalább is látszólagos tekintélyemmel a követeknek igen szép szolgálatokat tettem. Arról is értesültek, privátim, hogy barátságos indulattal védtem ügyüket, távozásuk előtt, éppen ezért ünnepélyes látogatást tettek nálam. Bókokkal kezdték, hogy mennyire méltányolják nagylelküségem, királyuk nevében meghivtak országukba s kérték, adnám jelét csodálatos erőmnek, amelyről annyit hallottak. Eleget tettem kérésüknek, a részletekkel nem akarom untatni az olvasót.

Mikor legnagyobb álmélkodásukra és megelégedésükre befejeztem mutatványaimat, abbeli óhajomnak adtam kifejezést, adnák át legalázatosabb hódolatomat uralkodójuknak, s közöljék vele, hogy mielőtt visszatérnék hazámba, királyi szine elé járulok. Mikor legközelebb Liliput császárral beszéltem, meg is kértem őt, adna engedélyt, hogy Blefuscu fejedelmét meglátogassam; – amit kegyesen jóváhagyott, de igen hideg modorban, aminek okát nem foghattam fel. Később sugta meg nekem valaki, hogy „Flimnap és Bolgolam a nagykövetekkel való tárgyalásomat a hütlenség jelének tüntette fel“ – képzelhető, hogy fájt ez, minden effajta gondolat távol állott tőlem. Akkor először kezdtem megérteni homályosan, mit jelent ez a szó: udvar és mit ez: miniszter.

Meg kell még jegyeznem, hogy a nagykövetek tolmács segitségével beszéltek hozzám, a két ország nyelve éppen ugy különbözik, mintahogy két európai országé szokott. Mindkét nemzet igen büszke nyelvének szépségére, régiségére és erejére, a szomszéd ország nyelvét ellenben megvetik. A mi császárunk tehát, amaz előnyökre támaszkodva, melyeket neki az ellenséges hajóraj meghóditása biztositott, arra kényszeritette Blefuscut, hogy üzleti ügyeiket liliputi nyelven bonyolitsák le. Az is igaz, hogy a kereskedők és a matrózok, szóval a partlakók, mindkét nyelvet beszélik. Ennek oka a két nemzet közt fennálló nagy kereskedelmi forgalomban kereshető, abban, hogy a számüzöttek átmentek a szomszéd országba – hogy a rang- és pénzarisztokrácia ifjai szivesen rándultak át a csatornán, uj embereket, uj erkölcsöket ismerni meg. Az emlitett kölcsönös nyelvismeretekről néhány héttel később győződtem meg, mikor Blefuscu császárát meglátogattam. Ez a látogatás az ellenségeim áskálódása okozta bánatom közepett, gyönyörüséges emlékemmé vált, amiről, megfelelő helyen, még beszélni fogok.

Az olvasó még emlékszik, hogy abban a bizonyos fogadalomban amit aláirtam, s melynek alapján szabadságomat visszaadták, voltak pontok, amik sértettek, nagyon is szolgai jelleget kaptam ezáltal és csak nagy és sürgető szükség kényszerithetett rá, hogy e pontokat elfogadjam. Most, hogy nardac voltam, magasrangu államhivatalnok, e pontok betartása méltóságomon alul állt és a császár (hogy igazságos legyek) egyszer sem emlitett előttem ilyesmit. Nemsokára alkalmam volt, nézetem szerint igen jelentős szolgálatot tehetni őfelségének. Éjfélben riasztottak fel: sok száz ember orditozott kapum előtt, „burglum, burglum“ hangzott szüntelenül: a tömegen átfurakodva nehány udvari személy törtetett hozzám s könyörögtek, jönnék azonnal a palotába: ő császári felsége lakosztálya tüzben áll! Egy udvarhölgy meggondolatlanul elaludt olvasás közben és a gyertya égett. Pillanat alatt talpon voltam, a népet elhajtották utamból. Holdvilágos éjszaka volt, elértem a kastélyt, anélkül, hogy utközben eltapostam volna valakit. Mire odaértem, a falakhoz már létrákat támasztottak volt, vödrök is lettek volna, csakhogy a viz messze volt. E vödrök akkorkák, mint egy-egy gyüszü – a jó emberek annyit adtak fel nekem, amennyit csak lehetett, de a lángok oly hevesen csapkodtak már, hogy ezzel nem sokra mentünk. Könnyen elolthattam volna az egészet a kabátommal, csakhogy azt szerencsétlenül otthon feledtem nagy siettemben: csak bőrnadrágom volt rajtam. Egészen kétségbeejtő és siralmas eset volt s a nagyszerü palota feltétlen porráég, ha nálam szokatlan lélekjelenlét nem sugall egy váratlan ötletet. Megelőző este bőségesen ittam glimigrimet, ez kitünő borfajta, de a vesékre erősen hat. Ehhez járult a hőség, amit a lángok és az oltás fáradalma idézett elő, a bor dolgozni kezdett vesémben, melynek tartalmát bőven és ügyesen üritettem ki magamból, vigyázva, hogy a legveszedelmesebb pontokra zuhogjon az áradat. Három perc alatt kialudt a tüz – és a kastély többi része, annyi év fáradtságos munkája, meg volt mentve a pusztulástól.

Már nappal volt, mire hazajutottam, anélkül, hogy bevártam volna a császárt; bár nagy volt a szolgálat, amit tettem, az a mód, ahogy végrehajtottam, bizonytalanná tette a császár háláját. Szigoru törvények szólnak ugyanis arról, hogy a liliput-i császár palotájában senkinek sem szabad azt tenni, amit én tettem. Kissé megnyugtatott őfelsége követe, aki tudtomra adta, hogy „őfelsége átiratott a táblához, hogy eszközöljenek ki számomra kegyelmet“. Azt csak titokban közölték velem, hogy a császárné, elborzadva azon, amit tettem, a kastély legfélreesőbb sarkába vonult vissza, kijelentette, hogy soha nem lépi át a megszentségtelenitett szobák küszöbét és hogy legbelsőbb bizalmasai körében boszut esküdött ellenem.

HATODIK FEJEZET.

(Liliput lakói. Törvényeik, szokásaik. Hogy tanitják gyermekeiket? Hogyan élt a szerző ebben az országban? Szerző tisztára mossa egy magasrangu hölgy hirnevét.)

Áskálódások és civakodások: – oly megszokott mindez az udvaroknál, hogy nem időzök tovább amaz ármányok vázolása mellett, melyekkel irigyeim a király még mindig haragos szivét ellenem ingerelték. Más tárgyra térek.

A liliputi ember hat hüvelyknél valamivel kisebb, az állatok és növények aránya pontosan megfelel e nagyságnak. A legnagyobb ló, vagy ökör például négy hüvelyk magas; a juh másfél hüvelyk; a ludak akkorák, mint egy verébfióka; és igy lefelé, a legparányibb lényekig, amelyeket szabad szemmel alig tudtam észrevenni; ezeket csak a lilipuutiak láthatják, akiknek látása rendkivül éles, igen tisztán látnak, csak, persze, csekély távolságra. Egyszer nagyon mulattam egy szakácson, aki holmi pacsirtát rántott ki, – az egész nem volt akkora, mint egy szunyog, – máskor meg egy fiatal leányt figyeltem, aki láthatatlan tübe láthatatlan selymet füzött.

Legmagasabb fáik hét láb magasak, a királyi parkban láttam nehányat, melyeknek tetejét éppen hogy elértem. Igy aránylanak más növények: az olvasó képzeletére bizom a többit.

A liliputiak müveltségéről itt csak futtában szólhatok. Éppenhogy irásukat kell felemlitsem, nem balról-jobbra irnak, mint az európai népek, nem is jobbról-balra, mint az arabok és zsidók, nem is lefelé, mint a kinaiak, hanem keresztbe, a papir egyik sarkából a másik felé. Effajta irást eddig Angolországban tapasztaltam csak, ahol hölgyeink alkalmazzák, mikor leveleznek.

Halottaikat fejjel lefelé temetik el, azt hiszik ugyanis, hogy tizezer hónap mulva mindenki feltámad és hogy abban az időben a Föld (amit laposnak képzelnek) felfelé lesz fordulva: – igy aztán a feltámadás talpra állitja az egész Liliput-ot. Maguk között a tanult emberek már régen felismerték e tétel tarthatatlanságát, de a nép tartja magát hozzá és a gyakorlat ma sem egyéb.

Van nehány igen sajátos törvény és szokás a császárságban, melyeket, ha nem volnának szeretett hazánk törvényeivel éppenséggel ellentétben: még magyarázni és mentegetni is tudnék, hozzátéve, milyen kivánatosnak tartanám, hogy e törvényeket végre is hajtsák. Az első ilyen törvény a besugókra vonatkozik. Az állam ellen elkövetett bünöket itt igen szigoruan büntetik, de ha a megvádolt személy ártatlanságát nyilvánvalóan bebizonyitja: a vádlót szégyenteljes halálbüntetés éri, azonnal: az ártatlan vádlottat pedig négyszeresen kárpótolják: először vesztett idejéért, másodszor a veszélyért, amit kiállt, harmadszor a börtönért, amit elszenvedett és negyedszer ama költségekért, melyeket védelmére kiadott. Ezenkivül a császár nyilvános módon kegyeibe fogadja őt és ártatlanságát az egész városban falragaszok hirdetik.

A csalást nagyobb bünnek tekintik, mint a lopást, többnyire halállal büntetik. Ugy okoskodnak, hogy éberséggel és vigyázattal, és nagyon kevés értelemmel meg tudjuk óvni javainkat a tolvajoktól, de a csaló ravaszsága ellen semmi se védi a becsületes embert. Másrészt a vétel és eladás örökös forgalma hitelt tételez fel, itt nem lehet büntetni a csalást, a becsületes kereskedő mindig pórul jár, a svihák meggazdagszik. Emlékszem, egyszer jelen voltam egy tárgyaláson, a bünös gazdáját kárositotta meg, nagy összeg pénzzel, amit rábiztak és amivel megszökött. Én őfelségének odavetőleg megjegyeztem, hogy hiszen ez csak bizalommal való visszaélés, de ő azt mondta, kegyetlenség volna a legsulyosabb minősitést alkalmazni a bünös ellen; mire meglepetve és zavartan csak annyit tudtam mondani: minden nemzetnek más a szokása s bevallom, igen resteltem magam.

Mi az uralkodás tengelyének a büntetést és a jutalmazást tekintjük, de még nem láttam egy nemzetnél se, hogy ez elvet keresztülvitték volna, Liliput-ot kivéve. Aki bizonyságát tudja adni, hogy hetvenhárom hónapon keresztül az ország törvényeit szigoruan betartotta: bizonyos előjogokat élvez, életviszonyainak és képességeinek arányában, egy erre szolgáló alapból megfelelő pénzösszeget is kap. Felveszi a snilpall, azaz törvényes cimet és jelleget, amit nevéhez kapcsolnak, de e cim nem örökölhető. Nagyon csudálkoztak, mikor elmondtam, hogy a mi törvényeink betartására büntetésekkel kényszeritik az embereket, ellenben betartásukat nem jutalmazzák. Birósági épületeikben az Igazságot éppen azért hét szemmel ábrázolják a liliputiak, kettő elől, kettő hátul, fent is, kétoldalt is egy-egy, jelezve, hogy az Igazság körültekintő: jobb kezében nyitott aranyzacskó, bal kezében hüvelyes kard, jelezni, hogy inkább szeretne jutalmazni, mint büntetni.

Hivatalok betöltésénél inkább jó erkölcsökre, mint képességekre tekintenek, ugy okoskodnak, hogy közepes emberi értelem nagyon elégséges valamely hivatal betöltésére, ha már az embereknek kormányzásra van szükségük: – a nyilvános ügyek intézése nem lehet valami mélységes rejtély, amit csak nehány, kiválasztott lángész foghat fel – hiszen ilyen alig három születik egy emberöltő alatt – ellenben felteszik, hogy igazság, méltányosság, türelem: ezek oly erények, melyek minden embernek hatalmában vannak; jóakarattal és gyakorlattal ezek az erények bárkit képesithetnek állami szolgálatra, kivéve, ha különös tanulmányok kellenek hozzá. Szerintük erkölcsi tisztaságot sohasem pótolhat a szellem élessége vagy emelkedettsége, mert sohasem lehet oly veszélyes az a hivatalnok, aki értelmiségi hiányból valami hibát követ el, mint az, aki ügyes és ravasz eszével ezt a hibát takargatni, rendezni, sokszorozni, szépiteni tudja.

Hasonlóképpen nem kaphat hivatalt az sem, aki nem hisz az Isteni Gondviselésben, a liliputiak ugy okoskodnak, hogy az ilyen ember saját magát tekinti a Gondviselésnek, szolgálatába hajtja a többieket – a császár nem alkalmazhat olyasvalakit, aki az ő tekintélyét tagadja.

Én e törvények felsorolása alkalmával mindig az eredeti intézményeket idéztem, de az ember természettől fogva, romlásra hajlik és megrontja törvényeit. Ha az olvasó emlékeztet rá, hogy beszéltem a kötéltáncolásról, bot fölött átugrásról, bot alatt elbuvásról, amivel Liliputban magas állásokat érnek el, emlékezzék arra is, hogy ezt a szokást a császár nagyatyja hozta be és jelenlegi fejlettségét a pártoskodás földjéből szitta.

A hálátlanság náluk főbenjáró bűn. Ugy okoskodnak: aki rosszal fizeti meg a jót, szükségképpen ellensége az egész emberiségnek, minden más embernek, akik részéről nem részesült semmi jóban: – azért nem célszerü, hogy tovább éljen.

Szülők, gyermekek egymásiránti kötelességeikről is merőben másként vélekednek, mint mi. A férfi és nő viszonyát, mondják ők, éppen ugy a természet határozza meg, mint az állatvilágban; férfi és nő az ösztön sugallatára szeretkezik: a gyermekek iránt érzett gyöngédség is ugyanilyen okokra vezethető vissza. Éppen azért természetellenes és ostoba dolog, hogy a gyermek hálás legyen apja iránt, amiért az nemzette őt, vagy anyjával szemben kötelességei legyenek, amiért az világra hozta – hiszen az emberi élet nyomoruságát tekintve, ez magában nem jótétemény, nem is indult annak, a szülők egészen mással voltak elfoglalva, szeretkezés közben, eszükbe se jutott, hogy ők most jótéteményt gyakorolnak. Innen magyarázható az is, hogy a liliputiak sohasem bizzák szülőkre a gyermeknevelést, vagy csak a legutolsó esetben; minden városban nyilvános csecsemőérlelők vannak, ahová a szülők tartoznak mindkétnemü gyermekeiket elküldeni, ahol felnevelik őket, huszadik hónapjukig; felteszik, hogy ebben a korban már hajlitható a gyermek. Innen iskolákba kerülnek: nemek és pályák szerint. Ügyes tanárok készitik elő a gyermekeket, hajlamaiknak, képességeiknek, lehetőségeiknek megfelelően.

Az arisztokraták gyermekeit tudósok és komoly professzorok nevelik. A gyermekek ruházata, táplálkozása, egészen egyszerü. A becsület, bátorság, szerénység, alázatosság, hazaszeretet és vallásosság jegyében nevelkednek. Mindig el vannak foglalva, keveset alusznak, két órát szórakoznak és sok testgyakorlatot végeznek. Négyéves korukig öltöztetik őket – innen kezdve maguk öltözködnek – és a cselédek csak a legszükségesebb szolgálatokat végzik. Szolgálókkal nem szabad érintkezniök, együtt mulatnak, együtt járnak, mindig a tanár vagy segédje kiséretében, ezzel óvják a gyermekeket mindama fenyegető bolondság és gonoszság ellen, mely a fejletlen lelket könnyen megrontja. A szülők évenkint kétszer tekinthetik meg gyermeküket, egy órára – megcsókolhatják a gyermeket, kétszer, mikor jönnek és mikor távoznak, de a jelenlevő tanár őrködik, nehogy sugdolózzanak, kényeztessék a gyermeket, ajándékot, édességet adjanak át.

A neveléshez szükséges összeget, amennyiben a szülők nem szolgáltatják be rendesen, levonják a császári tisztek fizetéséből.

Kereskedők, kézmüvesek, polgárok gyermekeiket körülményeik arányában, de ugyanigy nevelik. Kiskereskedők gyermekei tizenegyéves korukban tanonciskolába kerülnek: – mások tizenötéves korukig tanulnak – a három utolsó évben fokozatosan csökken az elfoglaltság.

Előkelő nőintézeteikben éppen ugy nevelik a leányokat, mint a fiukat, csakhogy itt női cselédek veszik körül a gyermeket, mindig a tanár felügyelete alatt. Ötéves koruktól fogva maguk öltözködnek. Nyilvánosan háromszor megkorbácsolják az olyan cselédet, aki bolondos, vagy rémes meséket mond a gyerekeknek: aki erkölcstelent, egy évi börtönt kap és számüzik az ország elhagyatott vidékeire. A fiatal hölgy nem cifrálkodik, – müvelt és értelmes, mint a férfiak – ugy nevelik őt, hogy mint feleség, kellemes, értelmes életpárja legyen a férfinak. Mikor a leány házasodhatik – náluk tizenkét évvel érettek a nők – szüleikhez hazakerülnek, rendesen könyezve és busan hagyják el az intézetet.

Polgári leánynevelőkben mindenféle foglalkozásra, munkára oktatják a gyermekeket: a tanulólányokat hétéves korukban üzletbe adják, mások tizenegy évig ott maradnak. Minden szülő tartozik jövedelme arányában hozzájárulni gyermeke neveltetéséhez. A módosabbak bizonyos összeget kell letétbe helyezzenek, amit az állam okos és méltányos gazdasággal kezel, hogy átadja a gyermeknek, mire az felnő.

A parasztok és földmüvesek gyermekei otthon maradnak, ezek a földet müvelik, nem kell tanulniok; az öregeket és munkaképteleneket azonban kórházba viszik. Náluk a koldulás ismeretlen fogalom.

Talán érdekelni fogja az olvasót, hogyan éltem én Liliputban, kilenc hónapot és tizenhárom napot. Némi műszaki hajlamaim lévén, meg a szükség is kényszeritett rá: csináltam magamnak egy elég kényelmes asztalt, meg széket, a park legnagyobb fáiból. Kétszáz varrónő készitette ingemet és ágynemüimet, amilyen durva és vastag anyagból csak lehetett, de még igy is négyrét kellett összehajtani, hogy a mi gyolcsunkhoz hasonló vásznat kapjak.

A varrónők ugy vettek rólam mértéket, hogy lefektettek a földre: – egyik nyakamra állt, másik hasamra. Hosszu kötelet feszitettek ki, melynek hosszát egy harmadik mérte le. Aztán megmérték a mutatóujjam nagyságát és kijelentették, hogy kész a mérték, a többit a matematikusok végzik, akik tudják, hogy az emberi test milyen arányokban függ össze – két hüvelykujj, az egy csukló, két csukló, az egy nyak, két nyak, az egy derék. Ruhámat ugyanilyen módon készitette háromszáz szabó, csak a mértéket vették máskép. Letérdeltem és ők létrát támasztottak a nyakamhoz, az egyik felmászott ezen a létrán, ólom-pilumot bocsátott le a földig: ennek hossza jelentette a kabátomat. Derekamat, karjaimat magam mértem le. Mikor azután elkészült (az én házamban készitették, csak itt volt elegendő hely), olyan formája volt, mint valami összerakott szőnyegnek.

Élelmemről háromszáz szakács gondoskodott. Házam körül kényelmes kis kunyhókat épitettek, itt éltek családostul. Ebédkor husz kiszolgáló pincért tenyeremre tettem és felraktam az asztalra, száz pincér lent várakozott, az asztal alatt, husos tálakkal, tálcákkal, itallal; szellemes módszerünk volt, mindezt köteleken huzni fel, mint ahogy a vödröt rántjuk fel a kutból. Egy-egy tál étel egy-egy harapást jelentett; egy vödör bor, vagy más ital egy kortyantásra elég. A mi ürühusunk jobb, de a marhahusuk kiváló. Egyszer kaptam egy akkora marhacombot, hogy hármat is haraptam belőle, de az ilyen ritkaság. Szolgáim állandóan csodálkoztak azon, hogy eszek meg mindent, csontostul, ahogy nálunk a pacsirtacombot eszik. A libát és pulykát egyszerre kaptam be – be kell vallanom, izesebb, mint a mienk. Kisebb szárnyasokból husz-harmincat szurtam fel villámra egyszerre.

Egy napon őfelsége abbeli óhaját fejezte ki, hogy „boldog lenne“, (igy szokta mondani) „ha egész családjával egyszer szivesen látnám ebédre“. Pontosan jelentek meg és én karszékekben helyeztem el az egész családot, asztalomon. A kiséret sorai közt ott volt Flimnap kincstárnok is, gyakran láttam, hogy alattomos és savanykás tekintettel néz rám, de ugy tettem, mintha nem venném észre és annyit ettem, amennyi csak belém fért, az udvar mulattatására. Vannak okaim feltenni, hogy ez a látogatás Flimnapnak jó alkalmat adott ellenem való aknamunkákra: mindig titkos ellenségem volt, bár külsőleg a legmesszebbmenő udvariassággal bánt velem. De a császárnak a kincstár csökkenéséről beszélt és hogy nagyobb kölcsönt kell felvenni; hogy az állampapirok egyre esnek; hogy már eddig másfél millió sprug-ba kerültem (ez a legnagyobb aranypénzük, akkora, mint egy halpikkely) és hogy egészben, pénzügyileg, legjobban tenné őfelsége, ha az első kinálkozó alkalmat felhasználva, elbocsátana.

Ezen a helyen kell elégtételt szolgáltatnom egy kitünő és magasrangu hölgynek, aki ártatlanul szenvedett miattam. A kincstárnoknak egy napon az a képtelen ötlete jött, hogy féltékenykedjék a feleségére: gonosz nyelvek besugták neki, hogy a kegyelmes asszony heves vonzalmat érez irányomban; tartotta magát az udvarnál az a botrányos pletyka, hogy egyszer egyedül meglátogatott a lakásomon. Ünnepélyesen kijelentem, hogy ez rosszakaratu rágalom. Annyi igaz, hogy a kegyelmes asszony gyakran tüntetett ki barátságának jeleivel. Sokszor meg is látogatott, de mindig legalább negyedmagával – nővérei, vagy kis leánya kisérte el többnyire – de ez nem volt szokatlan, udvari hölgyek részéről. Szolgáimra is hivatkozhatom, láttak-e valaha kocsit megállani a kapum előtt, melynek gazdáját nem ismerték volna. Szokás szerint, ha a szolga jelezte, hogy látogatóm érkezett, azonnal az ajtóhoz kusztam, udvariasan kezembe vettem a kocsit, lovastul (ha hat lóval jöttek, a kocsis rendesen négyet lekapcsolt) és letettem az asztalra, melynek, baleseteket elkerülendő, kis farácsa volt három oldalon. Sokszor négy kocsi is volt az asztalomon, tele vendégeimmel, mig én székemen ültem az asztal mellett. Ilyenkor, mikor az egyik vendégemmel beszélgettem, a többi kocsis szépen áthajtatott az asztal tulsó felére. Sok kedves délutánt töltöttem ilyen látogatások fogadásával. De felszólitom a kincstárnokot és besugóit (igenis, megnevezem őket, hadd szégyeljék magukat) Clustril-t és Drunlo-t, bizonyitsák be, hallgassák ki szolgáim, jött-e hozzám valaki inkognitó, kivéve Redresal-t, az államtitkárt, akit őfelsége küldött és akinek látogatásáról már beszéltem. Nem foglalkoznék ily behatóan e kérdéssel, ha nem egy magasrangu hölgy jóhirnevéről volna szó, nem is beszélve az enyémről; mert hiszen akkor már nardac-i méltóságom volt, ami még a kincstárnokot sem illeti meg: mindenki tudja, hogy ő csak glum-glum, ez egy fokkal alacsonyabb rang. Szóval, ezek a rágalmak idézték elő, – mintahogy egy véletlen, melyet nem illik elmondani, meggyőzött róla, – hogy egy ideig a kincstárnok rosszul bánt a feleségével és velem nagyon hidegen. Később ugyan megtudta a valóságot és kibékültek – én azonban minden bizalmát elvesztettem. Őfelségére, aki a bizalmasainak szavára szivesen hajlott, csak természetes, hogy átragadt a gyanu és rosszindulat.

HETEDIK FEJEZET.

(Szerzőt értesitik, hogy árulással akarják vádolni. – Blefuscuba menekül. – Ott szivesen fogadják.)

A császárságból való távozásom összefüggött azzal az ármánynyal, amit két hónapja faragtak ellenem.

Egyszerü nevelésü és alacsony származásu ember lévén, eleddig idegen volt nekem minden udvari élet. Sokat olvastam és hallottam uralkodókról és miniszterekről, de a valóság még bonyolultabbnak bizonyult.

Éppen előkészületeket tettem volt, hogy Blefuscu császárját meglátogassam, amikor az udvar egy jelentékeny személye, akinek szolgálatokat tettem egy időben, mikor kegyvesztett volt az udvarnál, egészen egyedül, éjnek idején meglátogatott; zárt kocsiban, nevét sem jelentve be, kért, hogy fogadjam azonnal. Elküldtük a kocsist; – a kocsit, őméltósága kivánságára, zsebrevágtam. Meghagytam a szolgának, hogy gyengélkedem és lefeküdtem, bereteszeltem az ajtót, szokásom szerint letettem a kocsit az asztalra és eléje ültem. A kölcsönös üdvözlések után, látván, hogy őméltósága mily felindult, megkérdeztem, mi történt. Arra kért: „hallgassam meg türelemmel, oly ügyben, mely becsületemmel és életemmel függ össze“. Szavait távozása után azonnal leirtam, ugy, hogy szószerint idézhetem.

– Tudja meg, – mondta, – hogy több tanácsot hittak össze a napokban, szigoru titoktartás mellett. Önről volt szó és két napja őfelsége végleges határozatot hozott.

– Tisztában kell lennie azzal, hogy Skyresh Bolgolam, a tengernagy, önnek halálos ellensége, csaknem azóta, mióta megérkezett. Okait nem ismerem, de azt tudom, hogy gyülölete csak növekedett, mióta önnek azok a sikerei voltak, Blefuscu-val szemben, mely sikerek az ő tengernagyi dicsőségét erősen elhomályositották. Ez az ur, szövetkezve Flimnappal – aki a felesége miatt haragszik önre – Limtoc tábornokkal, Lalcon kamarással és Balmuff kancellárral, felterjesztést dolgoztak ki, mely önt hazaárulással és más, főbenjáró bünökkel vádolja.

Ez a bevezetés, érdemeim és ártatlanságom tudatában, annyira felinditott, hogy csaknem közbekiáltottam már, mire intett, hogy várjak és igy folytatta:

– Hálából azokért a szivességekért, melyekkel nekem szolgált, utánajártam a dolognak és megszereztem a vádirat másolatát – a fejemet kockáztatom e percben, hogy önt megmentsem.

Vádirat Quinbus Flestrin, az Emberhegy ellen.

Első cikkely.

„Dacára a törvénycikknek, melyet ő császári felsége Calin Deffar Plune szentesitett, s mely szerint az az egyén, aki a császári palota területén belül vizzel csunyit, felségsértést követ el s mint ilyen halállal büntetendő: Quinbus Flestrin, nyiltan ellenszegülve e törvénynek, s oly ürügygyel, hogy eloltja ő császári felsége fenséges nejének lakosztályában kitört tüzvészt; – áruló és ördögi módon üritette ki szükségét, eloltván ama palotarész tüzét, mely a királyi vár területén belül lévén, ahhoz tartozik, miáltal a fentemlitett törvénycikkelyben jelzett bün ismérvei fellelhetők.

Második cikkely.

„Quinbus Flestrin, miután a blefuscui császári hajóhadat bevontatta kikötőnkbe, ő császári felsége által felszólittatott, hogy az emlitett Blefuscu többi hajóját is hasonlóképpen hozza el, miáltal elértük volna, hogy Blefuscu Liliput tartománya legyen, egy alkirály uralkodjék rajta s népét kényszeritsük a vékonyabb tojásvég feltörésére, halállal sujtva a számüzött Vastagvégüeket –: emlitett Quinbus Flestrin, áruló módon, vonakodott teljesiteni a bölcs császári parancsot, oly ürügygyel, hogy nem akar egy ártatlan nép szabadságának megrontásában eszközül szolgálni, s azért nem hajlandó engedelmeskedni.“

Harmadik cikkely.

„Midőn pedig Blefuscu udvarából nagykövetek érkeztek, hogy békét kérjenek őfelsége szine előtt, nevezett Quinbus Flestrin, áruló módjára, nevezett nagyköveteket mulattatta, fogadta, tárgyalt velük – jóllehet tudnia kellett, hogy azok oly császár szolgái, aki kevéssel azelőtt nyilt ellensége volt még ő császári felségének és ellene nyilt háborut szándékozott viselni“.

Negyedik cikkely.

„Nevezett Quinbus Flestrin, megszegve a hüséges alattvaló kötelességét, meglátogatni készül Blefuscu országot és annak udvarát – jóllehet erre ő császári felsége részéről csupán szóbeli engedélyt kapott eddig – ez engedély ürügye alatt, álnok és áruló módon segélyezi, támogatja Blefuscu császárát, aki nemrég nyilt ellensége volt még ő császári felségének és ellene nyilt háborut szándékozott viselni“.

– Ime, ez a legjelentősebb irat, azok közt, amik kezeimhez jutottak. Ezt a vádiratot már sok ülésen hánytorgatták és be kell vallanom, hogy őfelsége sok jelét adta kegyességének: gyakran előhozta, milyen nagy szolgálatokat tett ön neki és bünének jelentőségét kisebbiteni próbálta. A kincstárnok és a tengernagy azonban ragaszkodott hozzá, hogy ön csufos és szégyenletes halált érdemel, hogy tehát éjnek évadján fel kell gyujtani az ön házát, a tábornok meg várjon künt, huszezer emberrel, mérgezett nyilakkal, hogy összelövöldözze önt, ha kitör. Ugy volt, hogy szolgái utasitást kapnak, öntsék le ágynemüjét és ingét folyós méreggel, ami leeszi a hust s borzalmas kinok között öl meg. Ez volt a tábornok véleménye is – hosszu ideig a többség ön ellen volt – csak a kamarás nem szavazott, látván, hogy őfelsége kimélni akarja az ön életét.

– Őfelsége ekkor Redresal-hoz, a személye körüli miniszterhez fordult, aki mindig jó barátja volt önnek, hogy mondana véleményt ő is. Mondott is és érdemesnek mutatta magát az ön barátságára. Elismerte ugyan, hogy az ön bünei nagyok, de kijelentette, hogy van helye kegyelemnek, hogy a kegyosztás legszebb erénye az uralkodónak és ez erényben őfelsége dicsőségesen kivált mindenkor és mindenütt. Hozzátette, tudja, hogy a közte és ön közt fennállt barátság azt a gyanut keltheti a nagyrabecsült gyülekezetben, mintha ő nem tudna pártatlanul itélni, de őt megkérdezték és ő legjobb érzése szerint válaszolt. És hogy, ha őfelsége – megfontolván az ön szolgálatait s követve saját irgalmas szivének sugallatát – megkiméli az ön életét s megelégszik azzal, hogy például kitolatja az ön szemeit: ezáltal a törvénynek is eleget tettünk, s a világ amellett tapsolni fog a császár kegyességének épp ugy, mint azok bölcseségének és becsületességének, kik boldogok, hogy e nagy császár tanácsosai lehetnek. Viszont az, hogy szemevilágát elveszti, nem fogja testének erejét csökkenteni – ugy, hogy őfelségét azután is szolgálhatja majd – hogy a vakság csak növeli a bátorságot, elrejtvén előlünk a veszélyt: hogy éppen szeme világát féltette ön legjobban akkor is, lám, mikor a hajórajt áthozta, és éppenséggel jó lesz, ha ön a miniszterek szemeivel lát – hisz a legnagyobb uralkodók se különben.

– Ezt a javaslatot az egész tanács nagy hevességgel szavazta le. Bolgolam, a tengernagy, nem tudott uralkodni indulatain, dühösen felugrott és kijelentette, hogy nagyon csodálja, hogy miniszter lehessen, aki egy áruló életét védelmezi, hogy azok az állitólagos szolgálatok, amiket ön tett, csak sulyosbitják az ön bünét; hogy ön, aki oly szégyenletes módon oltotta el a tüzet, mely őfelsége lakosztályában kitört – (borzongás nélkül emliteni sem lehet) – máskor, ugyanilyen módon, majd árvizbe fojtja az egész palotát: hogy ugyanazzal az erővel, melylyel áthozta az ellenséges hajórajt, majd egyszer, ha megharagszik, vissza is viheti; hogy alapos oka van hinni, hogy ön, szivének mélyében, a tojást vastag végén szeretné feltörni; hogy az árulás a szivben kezdődik már s nem a tettekben; hogy tehát ön áruló és hogy ő ragaszkodik ahhoz amit kijelentett: halál az árulóra!

– A kincstárnok szólt most, ő is osztja ezt a nézetet. Rámutatott, mily mértékben csökkent őfelsége jövedelme, mióta az országnak el kell tartani önt – soká ez nem tarthat igy – és hogy erre nem orvosság, ha a titkár tanácsára kitolatjuk az ön szemeit, sőt csak bonyolitja a helyzetet; megfigyelték ugyanis, hogy sok szárnyas, ha szemeit kiszurják, csak annál többet eszik és akkor kezd el hizni; hogy ő császári felsége, az egész tanácscsal egyetemben, bőségesen meggyőződhetett az ön bünösségéről, mely elég ok a halálbüntetésre, bár nincsenek is formális bizonyitékok, aminőket azonban csak a törvény szigoru betüje követel.

– De őfelsége, aki ellene volt a halálbüntetésnek, kijelentette, hogy hiszen, amennyiben a tanács az ön szemeinek kitolatását könnyü büntetésnek itélné, később esetleg sulyosabbat is alkalmazhatunk. Redresal erre alázatosan szót kért s vitatva a kincstárnok érveit, hogy az ön eltartása milyen teher, felvetette a tervet: hisz ez ellen a kincstárnok, ez ügyeknek vezetője, sokat tehet. Csökkenteni kell csak fokozatosan az ön élelmezését, mire ön, elegendő táplálék hiányában, elgyengül és elerőtlenedik, elveszti étvágyát s néhány hónap alatt megemészti önmagát: ebben még az is jó, hogy holtteste azután nem áraszt majd akkora büzt, ha ön felire fogyik le. Ha aztán meghalt, őfelsége öt vagy hatezer alattvalója azonnal levagdalhatja csontjairól a hust, elviheti targoncákon és eltemetheti különböző helyeken, elkerülni a fertőzést. A csontvázat később fel lehet állitani, emlékoszlopul, az utókor bámulatára.

– Igy aztán, a miniszter szavaira, az egész dolog elsimult. Elhatározták, hogy az ön fokozatos elemésztését szigoruan titokban tartják, azt az itéletet ellenben, mely szerint ön szemevilágától megfosztandó, bevezették a törvénykönyvbe, vita nélkül, csak Bolgolam haragudott, aki a császárné bizalmasa lévén, makacsul az ön halálát követelte. Tudnia kell, hogy a császárné kérlelhetetlen ön iránt, ama csufos és törvénytelen eset óta.

– Már most igy áll a dolog: három nap mulva barátja, a miniszter, megjelenik önnél és felolvassa a vádiratot: majd, őfelsége és a tanács kegyes jóindulatát tolmácsolva, közli önnel, hogy csupán szemevilágának elvesztésére itélték. Őfelsége nem kételkedik benne, hogy ön hálásan és engedelmesen aláveti magát az itéletnek. Mire őfelsége husz sebésze jelenlétében azt végrehajtják, ön lefekszik a földre szépen és türi, hogy szemeibe kiélesitett, mérgezett nyilakat lövöldözzenek.

– Belátására bizom, mi legyen ezekután a teendője. Most pedig távoznom kell, elővigyázatosan, ahogy jöttem, nehogy gyanut keltsen távollétem.“

Őméltósága elment és én magamra maradtam, nagy zavarommal és bánatommal.

Ez a császár egy uj szokást hozott be, amit az előbbiek nem ismertek. E szokás abban áll, hogy ha a tanács valami kegyetlen itéletet hajtott végre, akár azért, hogy a császár bosszuvágyát kielégitse, akár valamelyik udvaronc fondorlatából kifolyóan: a császár összehivta a teljes ülést és nagy beszédet tartott, az ő kegyességét és irgalmasságát emlegetve, melyet az egész világ elismer. Ezt a beszédet aztán kinyomatták és szétküldték az országba, a nép azonban mindig megrémült, mikor egy-egy ilyen falragasz megjelent, mert rájöttek, hogy minél bővebb és fellengzőbb volt a dicshimnusz, mely a császár kegyességét zengte: a büntetés mindig annál kegyetlenebbnek bizonyult és annál ártatlanabb volt az elitélt. A magam részéről be kell vallanom, lehet, hogy azért, mert sem születésem, sem neveltetésemnél fogva nem vagyok udvaronc: nem tudtam az itéletben sem kegyet, sem irgalmasságot felfedezni, sőt azt (talán tévesen) inkább keménynek és igaztalannak éreztem. Gondoltam arra is, hogy biráim elé állok. Lehetetlen, hogy ne találnának módot az itélet enyhitésére. De aztán eszembe jutott, hogy ahány felségsértési pert eddig tanulmányoztam, mindig a birák tetszése szerint dőlt el az itélet, igy hát nem tanácsos effajta veszélyes kisérletet kockáztatnom ilyen hatalmas ellenségekkel szemben. Aztán ellenállásra gondoltam, – mert hiszen ha szabadon mozoghatok, aligha bánnak el velem és nehány jókora kővel összerombolhatom az egész fővárost – de gyorsan elvetettem ezt a csunya ötletet, eszembe jutott esküm, őfelsége sok kegyessége és a nardac-i cim, melyet viselnem engedett. Ahhoz, hogy a császár mostani szigorusága által magam minden hála alól felmentettnek érezzem, még nem voltam elég udvaronc.

Végre elhatároztam magam. Megértem, ha ezt az elhatározást sokan kárhoztatják majd, talán nem alaptalanul, de viszont szemeim világát és szabadságomat éppen a gyors cselekvésnek és gyakorlatlanságomnak köszönhetem. Mert ha akkor ismerem az uralkodók és fejedelmek természetét, amint azt később más udvaroknál alkalmam volt megismerni, ha már akkor tudom, hogy nálam sokkal kisebb bünösöket hogy itéltek el szigorubban, bizonyára készséggel és halogatás nélkül vetem magam alá ilyen könnyü büntetésnek. De ifju voltam még és életvágyó s tekintve, hogy különben is engedélyem volt meglátogatni Blefuscu császárát, felhasználtam az alkalmat. Irtam Redresal barátomnak egy levelet, jeleztem, hogy ma reggel Blefuscuba utazom; a választ nem vártam be, hanem szépen kimentem a tengerpartra, oda, ahol hajórajunk állott. Fogtam egy nagy hadihajót, elejére kötelet kötöttem, felszedtem a horgonyt, levetkőztem, ruháimat a hajóra tettem, letakartam egy lepedővel, aztán gázolva és uszva, magam után vontattam az egészet. Blefuscu partján már vártak, két embert adtak mellém, ezek kisértek az ország hasonnevü fővárosába. Természetesen a kezemen vittem őket. Száz méternyire a város kapujától előreküldtem a két embert, „tudassák őfelségével, hogy megérkeztem és várom parancsait“. Egy óra mulva jött a válasz: „őfelsége egész udvarával maga jön elém fogadtatásomra“. Meg is érkeztek csakhamar: a császár és kisérete leszállt a lóról, a császárné és hölgyei felálltak, sem zavart, sem félelmet nem vettem észre viselkedésükön. Lefeküdtem, hogy kezet csókolhassak őfelségeiknek. „Eljöttem“ – mondtam aztán – igértemhez hiven, uram és császárom engedélyével, hogy láthassam őt s hogy felajánljam neki szolgálataimat, amennyire erőmből telik s összeütközésbe nem kerül saját uramnak esküdt fogadalmammal.“ Arról nem beszéltem, hogy kegyvesztett vagyok, hivatalosan nem értesitettek még s nem voltam köteles tudni; másrészt nem volt valószinü, hogy a császár, mig ekként hatalmán kivül állok, felfedi a titkot. (Ez utóbbi pontban, mint kiderült, tévedtem.)

Nem untatom az olvasót a fogadtatás ünnepélyes részleteivel, sem azzal, milyen kényelmetlenül kellett aludnom a földön, takarómba burkolva, nem lévén ágyam és házam.

NYOLCADIK FEJEZET.

(Szerencsés véletlen következtében szerző módot talál rá, elhagyni Blefuscu-t, némely nehézségek után egészségesen visszatér hazájába.)

Kiváncsiságból félig, félig unalomból, három nappal később a sziget keleti partján sétáltam. Ekkor fél tengeri mértföld távolságban valami uszó tárgyat pillantottam meg, felfordult csolnaknak tünt. Levetettem cipőt, harisnyát. Háromszáz métert gázoltam a vizben, ekkor az emelkedő ár közelebb hozta azt a tárgyat. Kiderült, hogy valóban csolnak, holmi vihar ragadhatta el a hajóról. Azonnal visszatértem a városba és őfelségét arra kértem, adna mellém husz nagy hajót a maradék rajból és háromezer tengerészt, altengernagy vezényletével. Magam ismét a partra futottam, a csolnakot addig még közelebb hozta az ár. A tengerészek bőven el voltak látva hajókötéllel, amit előzőleg többszörösen összesodortam. Mikor a hajók megjelentek, levetkőztem és száz méternyire a csolnak közelébe gázoltam, itt uszni kezdtem, mig elértem a csolnakot. A tengerészek áthajitották nekem a kötelek végét, ezt beleerősitettem a csolnak elején egy lukba, a másik végét egy hadihajóba, de nem nagy sikerrel járt a müvelet, mert lábam nem érte a földet. Mögötte usztam hát és löktem magam előtt egyik kezemmel. De az ár kedvezett: csakhamar földet ért a lábam. Pihentem két percet, aztán most már komolyan munkához láttam: kilenc hajóhoz kötöttem a magunkkal hozott köteleket. A szél kedvezett és a tengerészek derekasan vontattak. Negyven méternyire a parttól, vártunk, mig beáll az apály, ekkor a csolnakhoz mentem és kétezer ember segitségével, kötelekkel és gépekkel megforditottuk a csolnakot: kiderült, hogy nem rongálódott meg nagyon.

Nem untatom az olvasót ama nehézségek részletezésével, hogy csigák és emelők segélye mellett hogyan vontattam be a csolnakot Blefuscu kikötőjébe, tiz napi megfeszitett munka után. A parton nagy sokaság várta már megérkezésem, mindenki álmélkodott a csodás alkotmányon. A császárnak kifejtettem, „hogy jó szerencsém dobta utamba ezt a csolnokot, melyen visszatérhetek szülőhazámba. Kértem, adna utravalót nekem és engedélyt, hogy utrakelhessek“, amit sok nyájas marasztalás után meg is igért.

Az egész idő folyamán nagyon meglepett, hogy Blefuscu császárához nem érkezik semmiféle követ, vagy futár az én uram részéről, aki ügyemben felvilágositaná. Később magánuton értesültem, hogy őfelsége nem is álmodta szándékaimat. Ő azt hitte, Blefuscuba csak azért megyek, hogy igéretemet az ő engedélye alapján beváltsam és hogy nehány nap mulva, ha a szertartásos fogadtatás megvolt, visszamegyek szépen. Hosszu elmaradásom később kinosan érintette, tanácskozást tartott kincstárnokával s a többi, ellenem áskálódó miniszterrel s abban állapodtak meg, hogy tekintélyes követet küldenek a rólam tárgyaló vádirat másolatával. A küldöttség azt kellett közölje Blefuscu császárával, hogy „az ő császáruk nagy kegyessége dacára, aki csak arra itélt, hogy a szememet kitolják, kivontam magam az igazságszolgáltatás keze alól és ha két óra leforgása alatt nem térek vissza, akkor megfosztanak nardac-i cimemtől és árulónak nyilvánitanak“. A küldöttség továbbá kijelentette, „hogy a béke és barátság fentartása végett elvárja Blefuscu császárától, hogy kezemet és lábamat összekötöztetve, visszaküld Liliputba, ahol ugy bánnak majd velem, mint árulóval szokás“.

Blefuscu császára három napos tanácskozás után udvarias és mentegetőző választ küldött. „Testvérem jól tudja, – ugymond – hogy nem lehet őt megkötözve visszaküldeni, miután hajórajától megfosztotta az országot, másrészt, bár meg is fosztotta az országot, mégis hálával tartozunk neki a béke körül tett jószolgálataiért.“ Különben pedig nemsokára mindketten megszabadulnak tőlem, mert valami csudálatos járművet találtam a parton, ő parancsot adott, hogy vezetésem és segédkezésem mellett javitsák ki ezt a jármüvet és reméli, hogy nehány hét mulva mindkét császárság megszabadul ettől a veszedelmes és tarthatatlan tehertől.

Ezzel a válasszal visszatért Liliputba a küldöttség – Blefuscu császára elmondott nekem mindent, – ugyanekkor szigoruan bizalmas hangon felajánlotta védelmét, ha volna kedvem nála maradni és szolgálatába állni. Elhittem, hogy jóhiszemüen szól, de már el voltam határozva, nem bizni többé uralkodókba és miniszterekbe, azért hát alázatosan megköszönve kegyes jóakaratját, kértem, engedne utamra. „Ha már a sors – ugymond – akár jóvégre, akár rosszra, hajót küldött nekem, rábizom magam a tenger kényére inkább, semhogy ily hatalmas két uralkodó között állandó viszály oka és eszköze legyek.“ A császár nem haragudott és egy véletlen eset alkalmából felfedeztem, hogy tulajdonképpen örül elhatározásomnak, ő is, meg kormánya is.

Ezek a körülmények csak siettették utamat. Az udvar türelmetlnül, szivesen segitett mindenben, csakhogy menjek már. Ötszáz munkást biztak meg, készitenének két vitorlát, harminc-rét erős vászonból. Köteleket husz, harminc erős hajókötélből sodortunk egybe. Horgonyul egy jókora kődarab szolgált, amit hosszas keresés után véletlenül találtam a tengerparton. Háromszáz tehén zsirját szedték ki, hogy mázoljam be hajómat, meg egyéb használatra. Az árboc és más vendégfák okozták a legnagyobb nehézséget. Nagy épitőfákat vágtam ki. Őfelsége hajóácsai támogattak munkámban, ők gyalulták le a nyers anyagot.

Egy hónap alatt készültünk el. Ekkor megüzentem a császárnak, hogy indulásrakészen várom parancsait. A császár és családja kijött a partra, arcra feküdtem és kezet csókoltam neki, nemkülönben nejének és a kis hercegeknek. Őfelsége megajándékozott: ötven erszényben kétszáz sprug-ot kaptam, életnagyságu arcképével egyetemben, amit azonnal elrejtettem keztyümben, nehogy megsérüljön. A szertartások leirásával nem untatom az olvasót.

Hajóm rakományát száz levágott ökör és háromszáz bárány alkotta, italt, kenyeret is vittem és annyi sült hust, amennyit négyszáz szakács készithetett. Vittem magammal hat élő tehenet és két bikát, ugyanannyi juhot és kost is, azzal, hogy otthon tenyészteni fogom az állatokat, nagy doboz buzát és szénát hoztam magammal, hogy a hajón éhen ne vesszenek. Szivesen hoztam volna vagy egy tucat benszülött embert is, de a császár ebbe semmiképpen nem egyezett bele, még a zsebeimet is megmotoztatta és becsületszavamat vette, hogy saját beleegyezésük és kivánságuk ellenére nem viszek magammal egyet sem alattvalói közül.

Ekként felkészülva, vitorlát bontottam és utra keltem 1701 szeptember 24-én reggel hat órakor. Északi irányban indulva négy tengeri mértföldet tettem meg, ekkor délkeleti szelet kaptam és este hat órakor északnyugatra, félmértföldnyi távolságban szigetet pillantottam meg. Első pillanatra lakatlannak látszott. Kikötöttem és horgonyt vetettem. Ezekután ittam, ettem és lefeküdtem aludni. Mintegy hatórai mély álom után felébredtem: a nap még nem kelt fel. Megreggeliztem és ujra tengerre szálltam, iránytüm vezérlete alatt. Jó szelem volt, ugyanakkora utat tettem, mint megelőző nap, az volt a szándékom, hogy megközelitem ama szigetek valamelyikét, melyek Van-Diemen földjétől északkeletre fekszenek. E napon nem láttam száraz földet. Másnap, délután három órakor, mikor számitásom szerint huszonnégy tengeri mértföldnyire lehettem Blefuscu szigetétől, a délkeleti láthatáron vitorlát pillantottam meg. Hangosan kiabáltam, de nem feleltek. Ekkor, hálistennek, csökkent a szél. Félóra mulva mégis észrevettek; felszalajtották az árboclobogót és egy ágyu dördült. Örömöm leirhatatlan volt, hogy ime, ujra láthatom majd hazámat és enyéimet. A hajó bevonta vitorláit, szeptember 26-án, este öt és hat óra között értem el és szivem majd kiugrott, látván lobogóján az angol szineket. Kis teheneimet és báránykáimat zsebretettem és csekély felszerelésemmel együtt behajóztam. Angol kereskedőhajó volt, Japánból jött, kapitánya Mr. John Biddel kitünő tengerész és valódi uriember. A déli szélesség 30-ik fokán voltunk. Ötven tengerésze volt, közöttük nagy örömmel ismertem fel régi pajtásomat, Williams Pétert, aki beajánlott a kapitány jóindulatába. A kapitány nagy szivességgel bánt velem, kikérdezett, honnan jöttem és ki vagyok. Kevés szóban elmondtam élményeimet: azt hitte, félrebeszélek és hogy a kiállott veszélyek megzavartak. Ekkor előszedtem zsebeimből kicsiny nyájamat: nagy álmélkodással kellett, elhigyje most már szavaimat. Az aranyakat is megmutattam s mégnéhány ritkaságot. Két erszény sprug-gal megajándékoztam és megigértem, hogy mihelyt partraszállunk, adok neki egy tehenet és egy vemhes juhot.

Nem untatom az olvasót utazásunk részleteivel. 1702 április 13-án vetettünk horgonyt Downs-ban. Sajnos, egyik juhomat elvesztettem: a fedélköz patkányai rabolták el nyilván, egy lukban megtaláltam tisztára koppasztott csontjait. A többit épségben patraszállitottam és Greenwich mellett, ahol oly finom a pázsit, meglegeltettem. Csakhamar megkedvelték az uj abrakot, ami nagyon meglepett, bár a hajón a végefelé már mesterségesen kellett a nyájat etetni, kétszersültet törtem porrá és kevertem el vizzel, azt ették. Angolországi tartózkodásom folyamán szép hasznot hajtottak, nehány kiváló személynek megmutattam őket s mielőtt ujra utrakeltem volna, hatszáz fontért eladtam az egész nyájat. Mint hallom, azóta szépen tenyészik ez a fajta, de különösen a juhok. Gyapjuiparunknak szép szolgálatokat tehet még ez a finom és ritka nyerstermény.

Nőmmel és családommal két hónapot töltöttem csak együtt. Csillapithatlan vágy üzött uj országokat látni és idegen vidékeket. Tizenötszáz fontot hagytam otthon és feleségemet elhelyeztem Redriff-ben, egy csinos kis házban. Fenmaradt készletemet magammal vittem, részint pénzben, részint egyéb javakban, remélve, hogy megsokszorozom vagyonom. Legidősebb nagybátyám, John, Epping közelében évi harminc fontot jövedelmező birtokot hagyott rám, kibéreltem Fetter-Lane-en a „Fekete ökör“ fogadót is: nem kellett aggódnom, hogy családomat az eklézsia kell, hogy eltartsa majd. Johnny fiam – nagybátyjáról nevezték igy – akkor elemi iskolába járt még, tanulékony és szorgalmas gyerek. Leányom, Betty (ma már férjes nő, gyerekei is vannak) akkor varrni tanult. Elbucsuztam nőmtől, leányomtól és fiamtól, könyek között és behajóztam a „Kaland“ fedélzetére. Három tonnás kereskedő hajó volt ez, kapitánya John Nicholas, Liverpoolból. Rendeltetéshelye Surate. Ennek az utnak történetét könyvem második részében beszélem el.

MÁSODIK RÉSZ.
Utazás Brobdingnag-ba.

ELSŐ FEJEZET.

(Nagy vihar a nyilt vizen. Csolnakot küldenek vizért, szerző a csolnakkal megy, hogy az országot kitapasztalja. – Ott felejtik a parton, egy benszülött megragadja és hazaviszi. – Hogyan fogadják – több esemény történik közben. – A benszülöttek leirása.)

Természetem és a sors nyugtalan életre teremtett. Hazatérésem után két hónappal ujból elhagytam hazámat. Downs-ban hajóztam be 1702 junius hó 20-ik napján a „Kaland“ fedélzetére. Kapitányom, John Nicholas, Suratbe volt vezénylendő a hajót Cornishből indulva. Jó, erős szelünk volt, egészen a Jóreménység fokáig, ahol horgonyt vetettünk, hogy friss vizet szerezzünk be. Ekkor észrevettük, hogy hajónk léket kapott: kihordtuk a rakományt és ott kiteleltünk, tekintve, hogy kapitányunk meg is betegedett. Csak márciusban folytattuk utunkat, jó széllel, egészen Madagaszkárig, itt szembekerültünk azzal az állandó passzát-széllel, mely decembertől májusig tart, április 19-én igen hevessé vált és nyugat felé ragadott bennünket, husz napon keresztül. Ez idő alatt kissé keletre hagytuk a Molucca-szigeteket. Május másodikán hirtelen szélcsend állt be, aminek nagyon örültem. Kapitányunk gyakorlott, s különösen e vizeken járatos tengerész, figyelmeztetett bennünket, hogy most heves vihar következik majd, ami a rákövetkező napon be is állott: ekkor érte utol hajónkat a nyugati, ugynevezett monszun-széljárat.

Attól tartva, hogy felborit bennünket, bevontuk középvitorlánk. De hogy egyre hevesebb lett a vihar, megvizsgáltuk, vajjon jól meg vannak-e erősitve ágyuink és kifeszitettük az elő-vitorlát. A hajó oldalára feküdt, beláttuk, jobb lesz, ha rábizzuk magunkat az áramlatra, mint hogy lavirozzunk. Nehéz dolga volt a kormánynak, de a hajó szépen viselte magát. Végre kifeszitettük a vontatóvitorlát, de ez kettérepedt, gyorsan leoldottuk az egészet és leszedtük. Igen heves vihar volt, idegen, veszedelmes szél. Mindnyájan segitettünk a kormányosnak. Főárbocunkat nem engedtük le, hagytuk állani, tudván, hogy igy jobban birja hajónk a vihart; nyilt tengeren ha zátonytól félni nem kell, ez a szokás. Nyugat-észak-nyugat felé futottunk, két vitorlán. Számitásom szerint a vihar, melyet erős délnyugati szél követett, ötszáz tengeri mérföldre ragadott magával. Hajónk legöregebb tengerésze se sejtette, melyik részén vagyunk a világnak. Készletünk kitartott, hajónk nem lazult és a legénység jó egészségben, csak vizünk fogyott el, majdnem teljesen. Ugy találtuk, legjobb, ha maradunk ebben az irányban, mintsem most északnak forduljunk, Nagytatárország felé, a Jegestenger veszedelmes vizeire.

1703 junius 16-án az árbockosárban figyelő hajós-inas földet kiáltott. Tizenhetedikén nagy szigethez, vagy szárazföldhöz értünk (magunk se tudtuk, mi legyen), a keleti partról keskeny földnyelv nyult ki a vizbe, mögötte öböl, mely azonban száztonnás hajónkat nem fogadhatta be. A földnyelvtől mintegy mérföldnyire horgonyt vetettünk. Kapitányunk a nagy csónakban tizenkét embert küldött, hordókkal hoznának vizet, ha van. Megkértem, hadd tarthassak velük, mert érdekelt a vidék. Partot érve se folyót, se forrást nem találtunk, emberi lénynek nyoma sehol. A hajósok visszatértek a partra, azzal, hogy a tenger közelében majd csak találnak friss édesvizet, magam beljebb sétáltam. Kopár, sziklás talaj terpeszkedett előttem mindenütt. Elfáradtam s látván, hogy semmi látni vagy felkutatni való nem kinálkozik, visszafordultam az öböl felé. Ekkor a tengert pillantottam meg és rajta a csolnakot, melybe kisérőim beszálltak már s oly sebesen és lóhalálban eveztek a hajó felé, mintha valami veszedelem üldözné őket. Kiabálni akartam, de e pillanatban rémitő alakot pillantottam meg, mely a vizbe gázolt, térdig és sebesen kapkodott a csolnak felé. Óriási léptekkel gázolt, de a mi embereink félmérföldnyi előnyben voltak, másrészt a tenger itt tele van hegyes sziklákkal és a szörnyeteg igy nem érhette utól a csolnakot. Ezt utóbb tudtam meg, mert akkor nem volt bátorságom végignézni a hajszát, visszafordultam és futni kezdtem, felkapaszkodtam egy dombra, ahonnan beláthattam a vidéket. Mezőket láttam és földeket. Ami először lepett meg, a fü volt (legelőn voltam, mint később kiderült), husz láb magasságban csapott össze a fejem fölött.

Széles országuton futottam végig, én legalább annak tartottam, bár, ahogy aztán értesitettek, ez csak holmi gyalogösvény volt, egy árpa-földön átvezető. Futottam és nem láttam semmit magam körül: aratás ideje volt és a kalászok legalább negyven láb magasságban lengették fejüket.

Mintegy óráig tartott, mig a tábla végére jutottam, sövényfal állta el utamat, legalább százhusz láb magasságban. A fák tetejét nem láttam, nem is mondhatom meg, mekkorák voltak. Átbujtam e sövény alatt. Most egy lépcső következett, ez a másik földre vitt, – csak négy foka volt, tetején kődarab, – de rajta fel nem kapaszkodhattam, tekintve, hogy mindegyik fok magassága hat láb, a kődarabé husz. Azon voltam, hogy elrejtőzzem a sövényben, mikor a szomszéd földön egy benszülöttet vettem észre, éppen akkorát, mint az a másik volt, aki csolnakunkat üldözte. A lépcső felé tartott. Első pillanatra körülbelül toronymagasságunak becsültem, egy-egy lépése harminc lábnyi. A legnagyobb rémület és ámulat meresztett kővé. Magamhoz térve ujból az árpa közé futottam, hogy elbujjak. Ekkor láttam, hogy felemeli kezét s a másik föld felé kiált valamit. A hang oly magasan szállt, a levegőben, hogy első pillanatban azt véltem, menydörög. Hét hasonló nagyságu szörnyeteg tünt fel, odajöttek, kezökben kaszával. Ezek ruházata durvább volt az elsőnél, szolgái vagy munkásai lehetnek, ami abból is kiderült, hogy intésére átjöttek arra a földre, ahol én bujkáltam és kaszálni kezdték a termést. Minden erőmmel azon voltam, hogy távol tartsam magamat, egy helyen azonban a szél és eső lefektette a gabonát és amint át akartam bujni köztük, a kalász szálai oly hegyesek és kemények voltak, hogy átlukasztották ruhámat és megsértettek. Ugyanakkor hatszázméternyire hallottam az aratókat. Végleg kimerülten, eltelve keserüséggel és bánattal, lefeküdtem két barázda közé és csak azt kivántam, hogy itt haljak meg, békében. Szegény, elhagyott özvegyem jutott eszembe és apátlan gyermekeim. Jajgatva átkoztam gonoszságom és ostobaságom, mely addig zargatott, mig barátaim és rokonaim intelme dacára másodszor is utra keltem. E szörnyü percekben nem tehettem, hogy Liliput-ra ne gondoljak, Liliputra, melynek lakói ugy néztek rám, mint a világ legnagyobb csodájára, ahol egész hajórajt vontattam el egy kézzel s más oly cselekedeteket vittem véghez, melyek amaz ország történetében örökké fel lesznek jegyezve s az utókor mégis alig hiszi el majd e feljegyzések valóságát, bár milliók tanuskodnak mellette. Elgondoltam, mily kétségbeejtő helyzet, oly jelentéktelennek tudni magam, mint amilyen holmi liliput-beli kis legény volna közöttünk. De ez még kisebbik bajom volt. Borzasztó volt gondolni rá, hogy az embert, terjedelme arányában, kegyetlenebbnek és vadabbnak mondják, s hogy mit várhatok egyebet, minthogy e szörnyü barbárok valamelyike egy harapással végez velem, ha kezébe kerülök? A tudósoknak igazuk van, midőn azt állitják, hogy nincs nagy és nincs kicsi, csupán az egybevetésben. Ha a végzet ugy akarja, a liliputbeliek egyszer oly országra bukkannak, hol az emberek akkorák hozzájuk képest, mint amilyenek hozzám képest ők voltak. És ki tudja, valami távoli országban, hol magunkfajta ember nem járt még soha, nincsenek-e halandó lények, melyek e szörnyü óriásokhoz képest akkorák, mint én hozzám képest e szörnyü óriások?

Megzavarva és rémülten, mégis gondoltam effajtákra, mikor az egyik arató oly közel ért hozzám, hogy láttam: a következő lépéssel vagy szétlocscsant talpa alatt, vagy kettészel a kaszával. Abban a pillanatban, midőn lábát felemelte, félelmemben torkomszakadtából felorditottam. A szörnyeteg megtorpant s miután néhány percig csodálkozva keresgélt tekintetével a földön, végre meglátott engem, amint ott heverek. Pár pillanatig habozott, olyan ember óvatos módorában, aki valami veszedelmes kis állatkát szeretne megfogni, de ugy, hogy az ne haraphassa meg az ujját. Földi egeret magam is fogtam igy odahaza. Végre az óriás hirtelen ragadott meg, derekamnál, mutatóujjával és hüvelykjével, három rőfnyire szemei elé emelt, hogy megszemléljen. Láttam, mit akar és volt annyi lélekjelenlétem, hogy ne moccanjak, hatvan láb magasságban a föld felett, bárhogy szoritotta a derekam, nehogy ujjai közt kiessem. Csak annyit tehettem, hogy felnéztem az égre és két kezem könyörögve kulcsoltam össze. Néhány szót is ejtettem, alázatos és bus hangon, helyzetemhez illőt, minden pillanatban attól tartottam, hogy ledob a földre, mint ahogy mi cselekszünk, ha valami utálatos féreg kerül a kezünkbe. De jó csillagom ugy akarta, hogy mozdulataim és hangom megtetszettek az óriásnak: csudálkozva hajolt fölém és nagyrameresztette szemét, tagolt szavakat hallván szájamból, bár azokat nem értette. Közben hangosan nyögtem és sirtam is, fejemet oldalt kapkodtam, mintegy értésére adva, amennyire tőlem tellett, hogy nagyon fáj két ujjának szoritása. Egyszerre, ugylátszik, megértette, mi bajom: hirtelen szelidebben fogott meg és becsusztatott a zsebébe. Rögtön gazdájához futott, aki földbérlő volt, ugyanaz, akit először láttam a mezőn.

Ahogy kivehettem szavaikból, a gazda csodálkozva vette tudomásul cselédje zavart beszédét. Aztán, mikor meglátott, elővett egy szalmaszálat (sétapálca nagyságban), azzal próbálta emelgetni kabátom szárnyait, valami természetes bőrnek, vagy bogárszárnyaknak vélte nyilván. Félrefutta a hajamat, hogy az arcomba láthasson. Aztán odahivta a többieket és megkérdezte tőlük (mint utóbb megtudtam) „láttak-e már ilyen kis teremtést a mezőbe?“ majd vigyázva, négykézláb állitva, letett a földre, de én azonnal felálltam és járkálni kezdtem, jelezve, hogy nincs szándékomban elfutni. Mindnyájan leültek a földre, körém, hogy jobban láthassanak. Ekkor kalapot emeltem és mély bókkal meghajtottam magam, a földbérlő felé. Majd térdre estem, felemeltem kezeimet s oly hangosan, ahogy csak tőlem tellett, néhány szót ejtettem. Végre aranytartó erszényemet kivettem a zsebemből és felajánlottam neki. Tenyerébe vette és szeméhez emelte föl, hogy megnézze, mi az, kabátujjából gombostüt szedett ki és annak a hegyével többször megforgatta. Jelt adtam, hogy helyezze kezét a földre. Ráléptem és kinyitván az erszényt, tartalmát kiszórtam. Hat spanyol arany volt, négy-négy piszton értékü, s még husz vagy harminc kisebb pénzdarab. Ekkor megnyálazta kisujját és igy szedegette fel a pénzdarabot, de ugy láttam, fogalma sincs róla, mi az. Jelt adott, hogy tegyem vissza az erszénybe, ezt meg is tettem, miután még néhányszoor eredménytelenül felajánlottam neki.

A bérlő közben meggyőzödött róla, hogy értelmes lénnyel van dolga. Beszélt is hozzám, de a hangja oly durva és sértő volt, mint valami malomnak a dübörgése, bár azt kivehettem, hogy tagolt szavakat mond. Többféle nyelven próbáltam válaszolni, oly hangosan, ahogy csak torkom birta. Ő fülét lehajtotta két rőfnyire, de hiába, nem értettük meg egymást. Ekkor elküldte szolgáit, kivette zsebkendőjét, kétrét hajtotta, rátette tenyérrel kifelé forditott kezére, kezét a földre helyezte és jelt adott, lépnék rá, amit könnyen megtehettem, mert a kendő egy lábnyi széles volt csak. Engedelmeskedtem és egész hosszában lefeküdtem a zsebkendőre. A zsebkendő másik felével betakart, két végét, biztonság okából, összecsomózta a fejem fölött és igy hazavitt magával.

Otthon azonnal előhivta a feleségét és megmutatott neki; de az asszony felsikitott és elszaladt, mint az angol nők, ha varangyosbékát, vagy pókot látnak. Egy idő mulva, látván viselkedésem s hogy mily szépen szót fogadok, mégis kibékült velem s lassankint igen gyöngéd és kedves lett hozzám.

Déli tizenkétóra lehetett ekkor és a szolga ebédre tálalt. Csak egy tál étel volt, jóféle hus, amint az egyszerü földmivesnépekhez illik. A család hat tagból állott: a bérlő, a felesége, három gyermek és egy öreg nagyanya. Mikor leültek, a bérlő csekély távolságban maga elé tett az asztalra, mely harminc lábnyi magasságban meredt a föld felett. Borzasztóan féltem és távol tartottam magam az asztal szélétől, nehogy leessek. Az asszony apró darab hust metszett le, fatányéron kenyeret morzsolt össze és elém tette. Mélyen meghajtottam magam, kést és villát szedtem elő és enni kezdtem, aminek kimondhatatlanul örültek. Aztán a szolgával piciny poharat hozatott, amibe négy pint fért bele, ezt megtöltötte. Nagy erőlködéssel szájamhoz forditottam a hordónagyságu edényt és ittam a gazdasszony egészségére, jó hangosan néhány angol szót kiáltottam, ami a kis társaságot oly vidám kacagásra fakasztotta, hogy csaknem megsiketültem a zajtól. Az ital olyanféle izü volt, mint az almabor és igen jól esett. Aztán a gazda jelt adott, hogy jőjjek oda a tányérja széléhez, de amint odasiettem, nagy zavaromban belebotlottam egy kenyérmorzsába és orrabuktam. Nem ütöttem meg magam, azonnal felpattantam megint s látva, hogy megijedtek s aggódtak értem, kalapomat háromszor meglengetve fejem felett, háromszoros „hurrá“-t kiáltottam, jelezve, hogy nincs semmi baj. De amint tovább haladtam gazdám felé (ezentul igy nevezem), a legkisebb fiu, tizéves kamasz, egyszerre lábamnál fogva elkapott s oly magasra emelt a levegőbe, hogy minden tagomban reszkettem. Atyja azonnal kivett a kezéből és egy akkora pofont adott neki, amivel földhöz vághatott volna holmi európai lovasságot; aztán elkergette az asztaltól. De én féltem, hogy a gyerek ezért haragudni fog rám, másrészt az is eszembe jutott, hogy miképpen bánnak a mi vásott gyerekeink verebekkel, nyulakkal, macskákkal, térdre estem hát és a fiu felé bökődve ujjammal, megérttettem gazdámmal, hogy szeretném, ha megbocsátana a fiunak. Az apa engedett és a gyerek ujból visszajöhetett az asztalhoz, mire én odamentem, megcsókoltam a kezét. Gazdám erre kezébe vette a fiu kezét és kényszeritette, hogy szépen simogasson meg.

Ebédközben történt, hogy az asszony kedvenc macskája felugrott az ölébe. Hangot hallottam hátam mögött, mely olyan volt, mintha egy tucat szövőszék kezdene munkába egyszerre; megfordultam s rájöttem, hogy ez a hang a macska dorombolása. Körülbelül négyszer akkora volt, mint egy jólfejlett ökör, csak a fejét láttam és egyik lábát, innen gondoltam. Ez állat megpillantása nyugtalanná tett, bár az asztal másik végén álltam, az asszony jó erősen tartotta, nehogy kiugorjon az öléből és körmei közé kapjon. De kiderült, hogy nincs veszély: a macska nem törődött velem, észre se vett, mikor gazdám eléje állitott. Különben pedig sokszor hallottam és számos utazásaim közben tapasztaltam is, hogy megfutni egy állat elől vagy félelmet elárulni arra jó csak, hogy megtámadjon bennünket, igy hát elhatároztam, hogy nem mutatok semmi nyugtalanságot e veszedelmes szembetalálkozás alkalmával. Ötször vagy hatszor vakmerően elsétáltam a macska feje előtt, félrőfnyire a bajuszától, mire a macska lassan visszahuzta a fejét, mintha jobban félne tőlem, mint én tőle. Azért kevésbbé féltem a kutyáktól. Három vagy négy jött be a szobába, az egyik buldog, nagyságra körülbelül akkora, mint négy elefánt, egy másik juhászkutya, valamivel nagyobb, de keskenyebb a buldognál.

Hogy asztalt bontottak, dajka jött be a szobába, karján egyéves gyerekkel. Ez rögtön észrevett engem és visitani kezdett, de ugy, hogy Londontól Chelsea-ig meghallották volna. Gyereknyelven ez a visitás azt jelentette, hogy adjanak engem oda, játszani akar velem. Az anya csupa nyájasságból megfogott és a gyerek feje elé tartott. A kis óriás azonnal derékon kapott és fejemet bevette a szájába; erre akkorát orditottam, hogy a kis szörnyeteg megijedt és kiejtett a kezéből. Feltétlenül kitörtem volna a nyakam, ha az anya nem tartja alám kötényét. A dajka, hogy lecsendesitse a porontyot, nagy lármával rázni kezdett egy kereplőt, ami holmi nagy hordó volt, tele hatalmas kövekkel, spárgával erősitették a gyerek derekára. De hiába, a gyerek csak visitott, mire az utolsó orvosság következett: a dajka megszoptatta. Be kell vallanom, soha olyan ellenszenves és undoritó valamit nem láttam, mint ezek a rengeteg keblek. Nem tudom, milyen hasonlattal éljek, hogy az olvasónak fogalma legyen e keblek nagyságáról, alakjáról, szinéről. Hat láb magasak voltak, körvonaluk legalább tizenhat láb. A bimbók akkorák, mint a fejem; felületük, mint az egész kebelé, tele foltokkal, óriási szeplőkkel és dudorokkal; hihetetlen undoritó volt s még hozzá közelről láttam, mert a dajka leült az asztal mellé, melyen én álltam. Eszembe jutott az angol hölgyek szép, fehér bőre, melyet oly elragadónak tudunk, mivel a mi szemünkhöz mért arányokban láthatjuk csak, a hibákat csak nagyitó üvegen vesszük észre: de azon aztán nincsen az a fehér lágy és finom bőr, ami durvának, rücskösnek és foltosnak ne lássék.

Emlékszem, mikor Liliputban voltam, az apró népségnek arcbőre milyen végtelenül finom és gyöngéd hártya érzését keltette bennem; erről beszéltem is akkor egy igen tanult és müvelt emberrel, aki barátom volt és ő azt mondta, hogy alulról nézve az arcom sokkal finomabb és egyenletesebb volt, mint közelről. Bevallotta, hogy nagyon megrendült, mikor először emeltem tenyerembe és tettem az arcom elé. Elmondta, hogy „a bőrömön nagy lyukakat lát, hogy a szakállam szőrei négyszer olyan vastagok, mint a sündisznótüske és hogy arcbőröm mindenféle tarka szinek igen kellemetlen keveréke“. Hozzá kell tennem, hogy otthon szép férfinak számitok és arcom csak kevéssé napbarnitott. Máskor, mikor az udvarhölgyekről beszéltünk, megjegyezte gyakran, hogy „ennek vagy annak nagyon nagy szája van, amaz tele van szeplővel, emennek az orra tömpe“, mindebből én nem vettem észre semmit. Ezek a megfigyelések elég helyénvalóak: szóvá kellett tegyem e kérdést, mert az olvasó különben azt hinné, ezek az óriások formátlan és rut emberek, bár abszolut értelemben ez nem áll: igen kellemes külsejü fajta ez. Az én gazdám vonásai például, bár csak egyszerü bérlő volt, nagyon szabályosnak és csinosnak tetszettek hatvan láb magasságból nézve.

Ebéd után gazdám kiment a munkások közé, s ahogy hangjából és mozdulataiból kivehettem, szigoruan meghagyta a feleségének, hogy nagyon vigyázzon reám. Én igen fáradt és álmos voltam, amit az asszony észrevett, betett a saját ágyába, tiszta fehér zsebkendővel betakart. Elég jó takaró volt, olyan vastag, mint egy hadihajó fővitorlája.

Két órát alhattam. Azt álmodtam, hogy otthon vagyok, a feleségemmel és gyerekeimmel. Nagyon szomoruan ébredtem fel, egyedül találva magam egy rengeteg szobában, melynek szélessége háromszáz, magassága kétszáz láb. Az ágy, amiben feküdtem, husz rőf hosszu. Gazdám felesége házi teendőit végezte és engem bezárt. Az ágy nyolc rőfnyire magaslott a padló fölött. Természetes szükségletek arra inditottak volna, hogy leszálljak; kiabálni nem mertem, hiába is tettem volna, ekkora szobában, ilyen messzeségben a konyhától, ahol a család tartózkodott. Mig ezen tünődtem, egyszerre két patkány bujt be a függönyök közt és szimatolva futkároztak végig az ágyon. Az egyik majdnem rám lépett, ijedten felugrottam és kirántottam szablyámat, hogy védjem magam. A borzasztó állatok erre kétoldalt megtámadtak: az egyik mellső lábát már galléromra tette. Odadöftem és szerencsésen felhasitottam a beleit, mielőtt leharaphatta volna a fejem. Hörögve omlott le lábaimhoz, mire a másik látva ennek sorsát, megugrott, jókora vágással a hátán, amit futás közben ejtettem rajta. E hőstett után lassan járkáltam darabig az ágyon, sebesen lihegve, hogy zakatoló szivverésem megnyugodjék. Ezek a patkányok akkorák voltak, mint egy-egy hatalmas véreb, de még vadabbak és gyorsabbak. Ha szokásom szerint leoldottam volna a kardomat, mielőtt lefeküdtem, feltétlenül darabokra tépnek. A döglött patkány, lábaimnál, két rőf hosszu volt. A gyomrom nem birta, hogy lecipeljem az ágyról, melyen még vérezve feküdt. Még élt, egy hatalmas vágás a nyakszirtjére azonban végleg elhallgattatta.

Kevéssel azután bejött az asszony s látva, hogy egészen véres vagyok, odafutott és kezébe vett. Mosolyogva mutattam a döglött patkányra és jeleztem, hogy nincs semmi bajom. Ennek végtelenül örült, hivta a cselédet, aki a döglött patkányt kidobta az ablakon. Aztán megint az asztalra tett, ahol megmutattam neki véres szablyámat, melyet azután, megtörülve kabátom szárnyába, visszacsaptam hüvelyébe. Most ujból hevesen jelentkezett a kényszer, oly cselekedetet végezni, melyet más nem intézhetett el helyettem. Igyekeztem megértetni az asszonynyal, hogy szeretném, ha letenne a padlóra. Ezt meg is tette. Szemérmem nem engedte meg, hogy érthetőbben fejezzem ki magam, az ajtóra mutattam hát és többször meghajtottam magam. A jó asszony nagynehezen felfogta végre, mi bajom, ujra a kezébe vett és kivitt a kertbe, ahol a földre helyezett el. Kétszáz rőfnyit mentem, ekkor visszafordultam, intettem, hogy ne nézzem oda és ne jőjjön utánam; elrejtettem magam két sóskalevél közé és elvégeztem szükségletemet.

A nyájas olvasó remélem, megbocsát, hogy efajta részletek mellett oly hosszan időzöm. Alantas, közönséges lelkek előtt e részletek jelentéktelenek s közönyösek talán; a gondolkodó képzeletét s értelmét fejlesztik bizonynyal s megsegitik ugy a nyilvános, valamint a magánéletben. Utleirásaimban ez az egyetlen cél lebeg szemeim előtt: mindig az igazságot keresem, minden cicoma és irásmüvészkedő sallang nélkül. Ennek az utamnak emléke oly mélyen hatott reám s oly erős volt, hogy papirra vetve, nem hagyhattam el a legparányibb részletet sem. Sőt, átvizsgálva kéziratomat, kénytelen voltam kihuzni sok passzust, attól tartva, hogy unalmas és kicsinyes részletezőnek itélnek majd. Ez a vád, talán nem igaztalanul, gyakran éri a lelkiismeretes utleirót.

MÁSODIK FEJEZET.

(A bérlő leánya. – Szerzőt elviszik az országos vásárra, onnan a fővárosba. – Mik történtek utközben.)

Gazdámnak volt egy kilencéves kisleánya, aki igen ügyesen bánt a varrótüvel és pompás babaruhákat tudott csinálni. Ez a kisleány megegyezett anyjával, hogy ezentul a baba-bölcsőben fogok aludni. Ezt a bölcsőt betették egy szekrényfiókba, a fiók elé szabadon lógó deszkát tettek, hogy a patkányok ne férhessenek hozzám. Ebben az ágyban aludtam, egész ottartózkodásom idején. Helyzetem lassankint türhetőbbé lett, abban a fokban, ahogy megtanultam nyelvükön beszélni és kifejezhettem szükségleteimet. Ez a kisleány olyan ügyes volt, hogy néhányszor végignézvén vetkőzésem és öltözködésem, ő maga is fel tudott öltöztetni, bár én sohase kértem tőle, ha magam is megtehettem. Varrt nekem hét inget, fehérnemüimet sajátkezüleg gyakran kimosta. Ő volt egyuttal a tanitónőm is, tőle tanultam meg a nyelvükön beszélni. Ez ugy történt, hogy rámutattam valami tárgyra, mire ő megmondta annak a nevét, néhány nap mulva már magam kérhettem, ha valamire szükségem volt. Nagyon derék kisleány volt és alig negyven láb magas, korához képest igen kicsike. A kisleány Grildrig-nek nevezett el engem – ezt a nevet felkapta a család és később az egész ország. Ez a szó latinul körülbelül nanunculus-t, olaszul homuncelesino-t jelent, én törpé-nek forditanám. Ennek a kislánynak köszönhetem, ha abban a kietlen országban nem pusztultam el, mig ott voltam, nem váltunk el egymástól; én őt az én kis Glumdalclitch-emnek, vagyis dajkámnak neveztem. Nagy hálátlanság volna részemről, ha nem emliteném fel irántam táplált szeretetét és jóságát. Szivemből kivánom, bár lett volna módomban meghálálni jótéteményeit, ahogy megérdemelte, de ehelyett, attól félek, inkább szerencsétlen, bár ártatlan okozója voltam későbbi balsorsának.

Lassankint elterjedt a hir, hogy gazdám milyen furcsa állatot talált a mezőn: akkora csak, mint egy splacnuk, de különben emberformája van, emberi mozdulatai, beszél is, már sok szót megtanult az ország nyelvén, két lábon jár, szelid és kedves, jön, ha hivják, szótfogad, finom kis tagjai vannak és az arcbőre lágyabb és finomabb mint egy hároméves grófkisasszonyé. Egy másik bérlő, gazdám szomszédja és jó barátja, eljött, hogy meggyőződjék, mi igaz a meséből. Mindjárt megmutattak, feltettek az asztalra, ahol járkáltam, ahogy parancsolták, kardot huztam, bókoltam a vendég előtt, saját nyelvén megkérdeztem, hogy van, üdvözöltem őt, ahogy kis dajkámtól tanultam. Vendégünk öreg, rövidlátó ember volt, szemüveget vett fel, hogy jobban lásson: ezen hangosan kacagnom kellett, mert olyan volt a szeme, mintha a teli hold világitana üvegablakon keresztül. Gazdám családja rájött derültségem okára és hangosan velem nevettek, amin az öreg fickó elég bolondul méregbe jött. Ez az ember nagy zsugori volt; szerencsétlenségemre azt a gonosz tanácsot adta gazdámnak, hogy mint látványosságot mutogasson az országos vásáron, a szomszéd városban, félórányira (ami huszonkét mérföldet jelentett). Mindjárt gondoltam, hogy valami baj van, látván gazdámat és barátját hosszan sugdolózni, közben ugyanis gyakran rám mutatott, ugy rémlett, néhány szót is megértettem. Másnap Glumdalclitch, az én kis dajkám, elmondta nekem, miről volt szó. Ravaszul kikérdezte anyját, ugy tudta meg. A szegény kis leány mellére szoritott és bánatában sirva fakadt. Félt, hogy a durva és otromba népek még valami kárt tesznek bennem, agyonszoritanak, vagy eltörik a lábamat. Azt is észrevette nyilván, hogy természettől fogva mily szerény vagyok, hogy vigyázok becsületemre, s mily méltatlanságot éreznék a gondolatban, hogy nyilvánosan pénzért mutogassanak a csőcseléknek. Papa és mama, ugymond, azt igérte, hogy Grildrig az övé lesz, de most már ugy látja, épugy lesz, mint tavaly, mikor egy kis báránykát adtak neki, azt mondták, az övé, és aztán, mihelyt a bárányka meghizott, eladták a mészárosnak. A magam részéről, hogy őszinte legyek, nem féltem annyira, mint kis dajkám. Erősen éltetett a remény, hogy majd csak visszanyerem szabadságomat, ami pedig azt a méltatlanságot illeti, hogy mutogatnak, mint holmi szörnyszülöttet, megnyugtattam magam, hogy hiszen idegen vagyok ebben az országban s hogy ezt a balesetet nem vethetik a szememre, ha visszatérek Angolországba: szerény véleményem szerint Nagybrittania királya, az én helyzetemben, ugyanigy járt volna, mint én.

Barátja tanácsát követve, gazdám beletett egy skatulyába és elvitt a szomszéd városba, ahol országos vásár volt. Kislányát is magával vitte, hátul ült, a nyeregkasban. Zárt doboz volt, amiben laktam, kis ajtóval oldalt, hogy ki és bejárhassak és néhány légnyilás is volt a tetején, kis dajkám babaágyából kivette a kis dunyhát, hogy arra feküdhessek. Ami engem illet, az ut nagyon megviselt, bár félóráig tartott csak: de vegyük hozzá, hogy a ló egyetlen lépésre kitett negyven lábat, emellett állandóan emelkedett és sülyedt alattam, ugy éreztem, mintha hajón volnék, dühöngő orkán közepette. Egy kis kocsmánál gazdám leszállt a lóról. Ott tanácskozott a korcsmárossal, előkészületeket tett, bérelt egy grultrudot, vagyis kikiáltót, jelentené a városban, hogy csodálatos teremtmény látható a Zöld Sas-ban, akkora csak, mint egy splacnuck (hat láb magas kis állatkája ennek a vidéknek), máskép azonban egészen olyan, mint egy ember, több szót hibátlanul kiejt és számos szórakoztató és mulatságos tréfát mutat be.

A korcsma legnagyobb szobájában, háromszáz láb átmérőben, asztalra helyeztek. Kis dajkám az asztal mellett állt, alacsony széken, hogy vigyázzon rám és igazgasson. Hogy tolongás ne támadjon, gazdám ugy intézkedett, hogy egyszerre harminc embert eresszenek csak be. Mikor megtelt a szoba, becsukták az ajtót és én járkálni kezdtem az asztalon, ahogy kis dajkám parancsolta, kérdéseket tett fel, vigyázva, hogy csak olyat kérdezzen, amire felelni tudok és én feleltem is, oly hangosan, ahogy tőlem tellett. Többször a nézők felé fordultam, hajlongtam, üdvözöltem őket és beszéltem hozzájuk. Szeszszel töltött gyüszüből – Glumdalclitchtől kaptam – ittam az egészségükre. Kirántottam szablyámat és vagdalkoztam vele, mint a vivók. Kis dajkám szalmaszálat nyujtott át nekem, amit lándzsának használtam és szabályosan bökdöstem vele a levegőt, ahogy fiatalon tanultam. Egy napon tizenkétszer harminc embernek mutattak be, annyiszor kellett ugyanazt a játékot, ugyanugy végigjátszani, hogy végre halálosan kimerültem és bosszus is lettem, de egyre többen jöttek, mert hiremet szétvitték, és végre csaknem betörte már az ajtót a nép. Gazdám saját érdekében vigyázott, hogy senki ne nyulhasson hozzám, csak a kis leány: óvatosságból deszkákat feszitettek fel az asztal körül, melyen belül kézzel nem érhettek el a nézők. Mégis egy vásott iskolásfiu egyenesen fejemre célzott egy mogyoróval, hajszálnyira repült el a fülem mellett, feltétlenül szétlocscsantja az agyvelőmet, ha eltalál, mert akkora volt, mint egy uritök. Elégtételül láthattam, hogy a kis csirkefogót jól ellátják és kilökik a szobából.

Gazdám kihirdette, hogy a legközelebbi országos vásár alkalmából ujra mutogatni fog. Közben megfelelőbb jármüvet szerkesztett számomra, ideje is volt már, mert az első ut és nyolc órai munka ugy kimeritett, hogy alig álltam a lábamon és szólni se tudtam. Három nap is beletellett, mig egy kicsit magamhoz tértem, addigra száz mérföldnyi szomszédságból mindenünnen zarándokoltak már az emberek, hallván hiremet, hogy megtekintsenek. Harminc emberből állt az első szállitmány: különben gazdám a teljes szoba árát követelte olyankor is, mikor csak egy család nézett meg, ugy, hogy hosszu időn keresztül egész héten dolgoztam, szerdát kivéve, ez az ő sabbathjuk.

Gazdám, meggyőződvén róla, mily szép keresetre tehet szert általam, elhatározta, hogy elvisz az ország legtekintélyesebb városába. Elintézvén ügyeit és ellátva magát a hosszu utra, elbucsuzott feleségétől és 1703. augusztus 17-én, két hónappal partraszállásom után, utnak eredtünk a főváros felé, mely az ország közepén, mintegy háromezer mérföld távolságban fekszik. Glumdalclitch gazdám mögött ült a lovon, ölében tartotta kis lakó-dobozom, melyet előzőleg dereka köré erősitett volt. Ezenkivül még csak egy szolgáló jött velünk, aki hátunk mögött lovagolt és a podgyászt hozta.

Gazdám ugy gondolta, hogy utközben mutogat majd a városokban, melyek mellett elhaladunk; vagy előkelőbb birtokok házaiban, ahol lehet számitani közönségre. Könnyü utunk volt. Glumdalclitch, azzal az ürügygyel, hogy fáradt, sokszor megállitotta a lovat. Sokszor kivett a dobozból, levegőzni, megmutogatta a környéket. Öt vagy hat folyón is keresztül gázoltunk, mélyebb és szélesebb viz mindegyik, mint a Nilus vagy a Gangesz, ők csak pataknak nevezték. Tiz hétig voltunk uton és tizennyolc nagyobb városban mutogattak, nem is szólva a magánbirtokokról és néhány faluról.

Október 26-án elértük a fővárost, amit ők Lorbrulgrud-nak, vagyis a Világegyetem Büszkeségének neveznek. Gazdám a főuton vett ki lakást, nem messze a királyi palotától. Jegyeket nyomatott és meghivókat, melyek részletesen foglalkoztak velem. Három és négyszáz láb méretü szobát bérelt ki. Hatvan láb átmérőjü asztalt csináltatott, szélén három láb magas keritéssel, ez volt az én szinpadom. Naponta tizszer mutogattak, mindenek nagy ámulatára és megelégedésére. Most már türhetően tudtam beszélni nyelvükön és minden szót megértettem. Különben az abécéjüket is megtanultam és itt-ott irásban segitettem magamon: mig uton voltunk, Glumdalclitch volt a tanitóm és szabad óráinkban most ő oktatott. Kis könyv volt a zsebében, akkora mint egy térkép, holmi biblia vagy ilyesmi, ebből mutogatta a betüket és magyarázta a szavak értelmét.

HARMADIK FEJEZET.

(Szerzőt látni óhajtják az udvarnál. – A királyné megveszi szerzőt a bérlőtől és odaajándékozza a királynak. – Szerző őfelsége nagy tudósaival vitázik. – Az udvarnál szerzőnek lakosztályt rendeznek be. – Szerző nagy kegyben áll a királynőnél. – Szerző hazája becsületéért helyt áll. – Szerző civódása a királyné törpéjével.)

Ilyen munka nap-nap után, nem maradhatott hatástalan. Néhány hét mulva jelentékeny változás állott be egészségemben. Mennél többet keresett rajtam a gazdám, annál telhetetlenebb lett. Elvesztettem étvágyamat és ugy lefogytam, hogy csak ugy lötyögött rajtam a bőr. A bérlő végre észre is vette ezt és arra következtetett, hogy nemsokára meghalok, igy hát azon volt, hogy utolsó napjaimban minél többet vegyen be rajtam. Mig igy számolgatott, egy sardral, vagyis kamarás jelent meg, az udvar küldötte, rendelettel, hogy azonnal vigyenek fel őfensége a királyné és hölgyeinek mulattatására. A hölgyek között volt, aki már látott engem és csodákat beszélt őfelségének szépségemről, jó modoromról, értelmességemről, izlésemről. Őfelsége el volt ragadtatva tőlem. Térdreestem és azt a kegyet kértem, hogy királyi lábát megcsókolhassam, de ő kegyesen kis ujját nyujtotta felém, amit két kézzel öleltem át és csücskét ajkaimmal illettem, nagy áhitatot negélyezve. Őfelsége aztán kérdéseket intézett hozzám, hogy hol lakom, hol a hazám, merre jártam a világban. Világosan, néhány szóban válaszoltam. Megkérdezett, „volna-e kedvem az udvarnál maradni?“ Hajlongva válaszoltam, „hogy gazdám rabszolgája vagyok, de ha tőlem függene, boldog és büszke volnék, ha életemet őfelsége szolgálatára szentelhetném“. Ekkor megkérdezte gazdámat, „eladna-e neki jó áron?“ Gazdám, aki különben is tartott tőle, hogy hamarosan elpusztulok, kész volt megválni tőlem és ezer aranyat kért. Azonnal kiutalták neki. Mindegyik arany akkora volt, mint hatszáz tallér, de az ország méreteihez arányitva és tekintve az aranynak itteni nagy árfolyamértékét, az összeg alig tett ki annyit, mint ezer angol ginea. Ekkor azt kértem még, hogy „tekintve, hogy e perctől fogva őfelsége legalázatosabb alattvalója és vazallusa vagyok, engedtessék meg, hogy Glumdalclitch, aki oly gyöngéden és hüen s annyi hozzáértéssel bánt velem, szintén szolgálatában maradhasson, mint dajkám és oktatóm.“

Őfelsége ebbe is beleegyezett, gazdám is szivesen látta, hogy leánya udvarképes lesz, a szegény kis leány pedig alig tudta elrejteni örömét. Volt gazdám elbucsuzott tőlem, megjegyezve, hogy ime, milyen jó állást szerzett nekem, amire egy szót se válaszoltam, csak könnyedén biccentettem a fejemmel.

Őfelsége észrevette hideg magatartásom és mikor a bérlő távozott, megkérdezte, mi okom volt erre. Alázatosan válaszoltam: „hogy nem tartozom hálával volt gazdámnak, ha csak azért nem, hogy nem csapott agyon egy tehetetlen és ártatlan teremtést, amit a földjén talált és hogy ezért a szivességért bőségesen megszolgáltam neki azzal a vagyonnal, amit a mutogatásom árán és eladásommal szerzett. És hogy az a munka, amit szolgálatában végeztem, elég lett volna ahhoz, hogy nálam tizszer erősebb igavonó állatot elpusztitson. Egészségemet különben erősen megviselte a robot. A nap minden órájában mulattatnom kellett a csőcseléket és ha gazdám nem tartott volna tőle, hogy hamarosan elpusztuulok, őfelsége nem kapott volna meg ilyen olcsón. De most, hogy nem kell félnem többé, ily nagy és nemes királynő pártfogása alatt, ki valóban ékessége a természetnek, kedvence a világnak, gyönyörüsége az alattvalóknak és a teremtés főnix-madara – ugy érzem, volt gazdám feltevése alaptalan – máris éledni érzem erőimet, legfelségesebb jelenlétének jótékony hatása alatt.“

Ez volt beszédem summája: nagy erőlködések közt és sok dadogással voltam képes elmondani. A beszéd utolsó része e nép sajátos stilusában történt. Glumdalclitch-től tanultam néhány megfelelő mondatot, mig ideértünk.

A királyné, aki nagy elnézéssel hallgatta végig erőlködésem, meg volt lepetve, hogy ennyi szellemet és modort tapasztal ilyen apró állatkában, mint én vagyok. Kezébe vett és bevitt a királyhoz, aki szobájába vonult volt vissza. Őfelsége, igen komoly és fenséges magatartásu uralkodó, első pillanatra nem méltatva behatóbb szemléletre, hidegen azt kérdezte a királynétől: „mióta mulatja magát splacnuck-ok tenyésztésével?“ – annak nézett, amint őfelsége tenyerén feküdtem, hasmánt. De a királynő, akinek rendkivül sok humora volt és igen éles észjárása, szépen talpraállitott engem az iróasztalon és meghagyta, számolnék be magamról a királynak. Néhány szóban megtettem ezt is és erre beengedték Glumdalclitch-et, aki eddig az ajtó előtt állt és alig tudta türtőztetni magát, annyira féltett. A kis leány igazolta őfelsége előtt szavaimat, hogy miként érkeztem atyja házához s mi minden történt azóta.

A király, müveltség dolgában bármelyik alattvalójával vetekedő férfi, különösen a filozófiában és matematikában képezte magát szokatlan fokra. Látván, hogy egyenesen járok (mielőtt még megszólaltam volna), kijelentette, hogy nyilván önmüködő kis szerkezet vagyok (Brobdingnag népe igen ügyes efajta konstrukciókban) és hogy igen nagy müvész volt, aki szerkesztett. De mikor hallotta a hangomat is és rájött, hogy szabályszerü és helyes mondatokban beszélek, értelmes szavakkal, ekkor alig tudta elrejteni álmélkodását. Azzal a beszámolóval, amit idejöttömről adtam, semmiképen sem volt megelégedve, azt hitte, ezt az egész történetet Glumdalclitch sütötte ki az apjával, ezek tanitottak meg beszélni is, hogy annál nagyobb árat kapjanak értem. Ezzel a feltevéssel több kérdést intézett hozzám, de én mindig értelmes válaszokat adtam, mely válaszoknak semmi hiánya nem volt, eltekintve rossz kiejtésemtől; és leszámitva néhány közönséges és parasztos szót, amit a bérlő házában tanultam, s melyek az udvar pallérozott beszédmodorához nem illettek.

Őfelsége három kiváló tudósát hivatta, szokás szerint ezek voltak heti beosztásban. Ezek az urak nagy figyelemmel és tüzetesen vizsgálták egy ideig alakomat: a végén nagyon különböző véleményeket nyilvánitottak. Abban mind a hárman megegyeztek, hogy nem szabályszerü és természetes uton kellett létrejönnöm, ugyanis nem találnak rajtam szerveket, melyek alkalmasak életfentartásomra: sem fára mászni, sem lukat furni a földbe nem tudok. Fogaimat hosszan vizsgálták és arra következtettek, hogy husevő állat vagyok, másrészt azonban sokkal gyengébb vagyok a legtöbb négylábunál. A földi egér, mely nagyságban hasonlit hozzám, sokkal fürgébb nálam, igy hát igazán nem tudják elképzelni, miből élek: hacsak nem csigákból és bogarakból. De hozzátették, hogy tudományos okokból nagyon kétes ez a megoldás is. A nagytudásu urak egyike ugy vélte, hogy egyszerüen anyaméhmagzat, vagy koraszülött lehetek. Társai azonban elvetették ezt, mert tagjaim fejlettsége ellentmond efajta feltevésnek. Továbbá fel kellett ismerniök azt a tényt, hogy már több év óta élek, szakállam szőrei tisztán kivehetők nagyitóüveg segitségével. Az sem lehet, ugymond, hogy törpe vagyok: ilyen apró termet nem hasonlitható semmihez és nem származhatott az ő fajtájukból. A királynő kedvenc törpéje, a legkisebb ember az egész birodalomban, mégis csak volt vagy harminc láb magas. Hosszas tanácskozás után végre egyhangulag abban állapodtak meg, hogy Relplum Scalclath vagyok ami latinul lusus naturae-nak, vagyis a Természet Játéká-nak felel meg. Ezzel az eredménynyel, ugy vélem, Európa modern filozófusai is tökéletesen meg lehetnek elégedve, akik szakitva Aristotelesnek a természetfölötti okok mögé csupa tudatlanságot rejtő követőivel, minden nehézséget ezzel a nagyszerü szóval oldottak meg, a tudomány és emberi megismerés kimondhatatlan dicsőségére.

Miután ekként befejezték a vitát, szerényen néhány szó meghallgatását kértem magam is. A királyhoz fordultam: biztositottam őfelségét, hogy olyan országból jövök, ahol sok millió hozzám hasonló ember él mindkét nemben, ahol fák, állatok, házak hozzánk arányitva teremnek, illetve épülnek, ahol tehát éppen olyan rendesen élhetek és táplálkozhatom, mint őfelsége bármelyik alattvalója ebben az országban. Ez a válaszom a tudós urak véleményére. A tudósok, hallván beszédemet, csak megvetően mosolyogtak és gunyosan megjegyezték, hogy „a bérlő, akitől őfelsége megvett, alapos oktatásban részesitett“. A király azonban értelmes ember volt: elküldte tudósait és odarendelte a bérlőt, aki szerencsére még nem hagyta el a várost. Először őt hallgatták ki, aztán szembesitették leányával, végre őfelsége meggyőződhetett róla, hogy hinnie kell szavaink valóságának. Megkérte a királynét, intézkedjék, hogy különös gonddal bánjanak velem, hogy Glumdalclitch ápolói állását továbbra is megtartsa, meggyőződvén róla, hogy milyen bizalmas és jó viszonyban vagyunk egymással. Az udvarnál megfelelő szobát rendeztek be neki: melléje rendeltek egy kisegitőt, egy szobalányt és két szolgálót; neki csak rólam kellett gondoskodnia. Az udvari asztalosnál kis dobozt rendeltek, ami hálószobául szolgált nekem, Glumdalclitchal együtt én adtam meg a méreteket. Ez az asztalos kitünő mesterembernek bizonyult: vezetésem alatt három hét folyamán csinált fából egy kis szobát: ajtóval, mellékhelyiségekkel, alvófülkével. Fedelét e szobának fel lehetett emelni, a szép kis ágyat, melybe őfelsége kárpitosai derékaljat és vánkosokat csináltak, felülről engedték be esténkint. Glumdalclitch reggel szépen kivette az ágyat, szellőztette, aztán sajátkezüleg megvetette, beeresztette felülről és lezárta a tetőt. Egy másik ügyes asztalos, aki hires volt játékbutorok készitésében, magára vállalta, hogy csinál nekem két szép kis széket, támlával, karokkal, meg két asztalt, egy szekrényt, mindezt valami finom, elefántcsontszerü anyagból. A szobát minden oldalán, alul is, fölül is puha vánkosokkal kitapétázták; esetleges rázkodtatásokat elkerülendő, melyek ügyetlen szállitással járhattak, vagy kocsin, utközben veszélyeztettek. Az ajtómra kulcsot is kértem, egerektől és patkányoktól tartva. Számos eredménytelen kisérlet után végre csinált a lakatos egy akkorát, amilyent Brobdingnagban még nem láttak, dicsérettel legyen mondva, nagyobbat magam se láttam a londoni kapukulcsok között. Ezt a kulcsot a saját zsebemben hordtam, attól féltemben, hogy Glumdalclitch el találja vesziteni. A királyné rendelt még ruhákat is nekem, a legfinomabb selyemből, biz’ az vastagabb volt azért, mint nálunk holmi nyári ágytakaró, és eleinte nagyon kényelmetlenül állt rajtam; – de aztán hozzászoktam. A ruha honi divat szerint készült: félig kinai, félig perzsa modorban, de igen komoly és méltóságteljes egy mundér volt.

Hovatovább a királyné annyira megkedvelte a társaságomat, hogy nem is tudott ebédelni nélkülem. Asztalára odaállitották az én kis asztalkámat, székestül, mig evett, Glumdalclitch zsámolyon állt az asztal mellett és kiszolgált engem. Volt teljes ezüst evőkészletem, ezüst tányérom és tálam, mindez a királyné edényeihez képest akkora volt csak, mint amilyeneket londoni játékkereskedésekben láttam, a babaszoba butorai között. Az én kedves kis dajkám mindezeket a tárgyakat a zsebében hordta, kis ezüst dobozban és ebédközben egyenkint adogatta át nekem, miután sajátkezüleg megtisztitott mindent. A királynéval különben csak a két királyi hercegnő étkezett együtt: ezek egyike tizenhatéves volt, a másik tizenhároméves és egy hónapos. Őfelsége rendesen maga vágott le nekem egy darab hust, amit aztán a tányéromra tett és nagy élvezettel figyelte, hogy apritom fel és hogy eszem meg; ő maga (bár gyenge étvágyról panaszkodott) egy harapásra annyit kapott be, mint amennyiből tizenkét angol földmives megebédel, eleinte meglehetősen undoritó is volt nekem ez a látvány. Egy pacsirtát, ami kilencszer akkora volt, mint holmi hizott walesi tyuk, csontostul, szárnyastul evett meg, hozzá kenyérdarabkákat tördelt, cipónagyságu falatokban. Aranykehelyből ivott, minden kortyra egy pintet. A kés, amivel evett, akkora volt, mint egy kasza: igy aránylottak villa, kanál és egyéb evőeszközök. Emlékszem, egyszer kiváncsi voltam rá, milyen lehet az, mikor egy egész társaság ebédel együtt és Glumdalclitch el is vitt a nagy ebédhez, ahol legalább egy tucat ilyen kés és villa hadonászott és villogott egyszerre, be kell vallanom, soha ilyen borzalmas látványban nem volt részem.

Udvari szokás, hogy szerdán (mint emlitettem, ez az ő pihenőnapjuk) a királyné és a mindkét nembeli királyi hercegek a királlyal ebédelnek (őfelsége közben igen megkedvelt): ilyen alkalmakkor őfelsége tányérjától balra, egy sótartó mellett teritettek nekem. Az uralkodót nagyon mulattatta társalgásom: érdeklődött, milyenek a szokások, erkölcsök, törvények és tudományok Európában és én minden tehetségemmel felelgettem. Igen világos értelmü és helyes itéletü férfiu lévén, néhány kitünő megjegyzése volt mindarra, amit előadtam neki. Be kell vallanom azonban, hogy egyszer, amikor belemelegedve nagyon részletesen kitértem a mi tengeri és szárazföldi hadiállapotainkra: őfelségére, nyilván neveltetése hiányainál fogva, oly furcsán hatott előadásom, hogy felemelt, jobbkezére tett, hangosan és szivből hahotázni kezdett, a másik kezével gyengéden megfricskázott és megkérdezte, „milyen párthoz tartozom: a Whig-hez, vagy a Tory-hoz?“ Aztán miniszterelnökéhez fordult, aki fehér pálcával állt a háta mögött (ez a pálca akkora volt, mint legnagyobb hajónknak, a Royal Sovereign-nek főárbóca) és igy szólt: „milyen ostoba dolog is minden emberi nagyság, ha ekkora férgek, mint ez itt, ilyen tökéletesen tudják utánozni“. És mégis – tette hozzá – e piciny lények közt is bizonyára vannak cim- és rangkülönbségek: kis fészkeket és vakandturásokat készitenek: amit aztán házaknak neveznek el és városnak: ruhákban és hintókban parádéznak; szeretnek, harcolnak, verekednek, csalnak és árulkodnak.“ Igy beszélt őfelsége hosszasan, mig én zavaromban és bosszuságomban elsápadtam, igy hallván beszélni édes hazámról, Európa uráról, Franciaország ostoráról, az erény, jámborság, igazság és becsület fészkéről, a világ irigylett büszkeségéről. Miután azonban nem voltam abban a helyzetben, hogy elégtételt kérhessek e káromlásokért; volt rá időm, hogy érett megfontolás után rájöjjek, hogy tulajdonképpen nem is történt sérelem. Hosszu hónapok folyamán ugyanis hozzászoktam az óriások látásához, minden tárgyat az ő arányaikhoz mérten láttam hovatovább és igy lasssankint elmult az a borzongás, amit először éreztem. Lassankint kezdtem ugy nézni őket, mintha holmi angol társaságban ülnék, urak és hölgyek között, akik hajlonganak, bókolnak, fecsegnek. Hogy őszinte legyek, sokszor kisértésbe estem, hogy éppen ugy kinevessem őket, mintahogy a király nevetett mirajtunk. Viszont nem állhattam meg, hogy magamon is ne mosolyogjak, mikor őfelsége a királyné tenyerére téve a tükör elé állt velem, mely mindkettőnk alakját teljes életnagyságban adta vissza: roppant mulatságos látvány volt és sokszor, hozzászokva az ő méreteikhez, szinte ugy rémlett nekem, mintha alakom valóban százszorosan összezsugorodott volna.

Azonban semmi nem bosszantott és bántott annyira, mint a királyné kis törpéje – ez az emberke, tekintve, hogy eddig ő volt a legkisebb ember a birodalomban (valóban, azt hiszem nem volt harminc láb magas), állandóan felfujta magát és peckesen ellépkedett előttem, mikor az előszobában megjelent és én, az urakkal és hölgyekkel társalogva, az asztalon álltam. S nem állhatta meg, hogy néhány gunyos célzást ne tegyen az alakomra. Én ugy bosszultam meg magam, hogy öcsikémnek neveztem és kihivtam, jönne velem birkózni. Egy nap ez a szemtelen, modortalan tacskó ugy felbosszankodott valamin, amit mondtam neki, hogy felkapaszkodott őfelsége karszékére, hirtelen, mielőtt védhettem volna magam, derékon kapott és beledobott egy tejfeles kannába, aztán usgye, elszaladt onnan. Fejjel lefelé buktam a tejfelbe és ha nem volnék jó uszó, életemmel fizethettem volna meg ezt a tréfát. Glumdalclitch a szoba másik felében volt éppen és őfensége annyira megrémült, hogy elvesztette a fejét. Kis dajkám azonban gyorsan odafutott, kimentett és megrázott, miután jó félliter tejfelt lenyeltem. Azonnal lefektettek, a ruhám tönkrement, más bajom, hálaistennek nem esett. A törpét jól megkorbácsolták és büntetésből még hozzá ki kellett innia a tejfelt, amibe beledobott. Ezuttal el is vesztette a királynő kegyeit, nemsokára ez eset után, nagy örömömre, odaajándékozták egy magasrangu hölgynek. Igy nem bosszulhatta meg magát, amitől tartottam.

Ez a kis törpe már egyszer üzött velem effajta tréfát, amin a királynénak, dacára bosszuságának, kacagnia kellett: már akkor elkergették volna, ha én nem vagyok nagylelkü és nem kérek kegyelmet számára. A dolog ugy történt, hogy őfelsége velőscsontot evett, s miután kiüritette, az üres csontot álló helyzetben rátette a tányérjára. A törpe felhasználta az alkalmat, mikor Glumdalclitch az almárium mellett állott háttal, felkapaszkodott a zsámolyra, melyen kis dajkám szokott állni, hogy nekem szolgáljon és hirtelen derékon ragadva, két lábamat összeszoritotta és bedugott derékig a csontba, ahonnan nem tudtam kikecmeregni és nagyon tréfás látványt nyujtottam. Percekig nem tudták, hová lettem, mert méltóságomon alulinak véltem, hogy kiabáljak. Szerencsére a csont már nem volt meleg és igy combjaim nem sültek össze, csak a cipőm és harisnyám ment tönkre. Közbelépésemre a törpét csak néhány korbácsütéssel büntették meg.

A királyné gyakran tréfálkozott félénkségemen és többször nevetve kérdezte, hogy az én hazámban mindenki olyan gyáva-e, mint én? Ennek az volt az oka, hogy nyáron át az ország tele van legyekkel és ezek a gyülölt állatok, mindegyik akkora, mint egy-egy hizott veréb, örökös döngésükkel egy percnyi békét nem hagytak nekem, gyakran ráültek az élelemre és undok ürüléküket és tojásaikat otthagyták, amit csak én láthattam, a benszülöttek nem, apróbb tárgyakkal szemben látásuk meglehetősen tompa. Néha meg rászálltak az orromra és a homlokomra, példátlanul kellemetlen érzés volt ez, pláne, ha hozzávesszük, hogy többnyire mindenféle utálatos büzöket hoztak magukkal. Azt a ragadós anyagot is láthattam, melynek segitségével, természettudósaink szerint, képesek a menyezeten mászkálni. Ez utálatos állatok elzavarása sok fáradságomba és bosszuságomba került. Mindig összerázkódtam, mikor rám szálltak. A törpe sokszor mulattatta magát azzal, hogy elkapkodta a legyeket a levegőben, mint nálunk az iskolásgyerekek, aztán az orrom alá eresztette őket, hogy megijesszen és a királynét szórakoztassa. Én viszont gyakorlattal odáig vittem, hogy zsebkésem segélyével a levegőben felnyársaltam a legyeket: hovatovább olyan ügyességre tettem szert ebben, hogy mindenki megbámult.

Egyszer Glumdalclitch dobozommal együtt kitett a nyitott ablakba, hogy friss levegőt szivhassak. Ahhoz sohasem volt bátorságom, hogy dobozomat spárgán kilógattassam az ablak elé, mint ahogy nálunk a kanári-kalickákat szokták. Kinyitottam egyik ablakomat és asztalhoz ültem, hogy reggelire elfogyasszak egy darab édes kalácsot. Ekkor vagy husz darázs röpült be az ablakon, melyeket a cukor illata csalt be és olyan dongást vittek véghez, mint megannyi duda vagy trombita. Volt köztük, amelyik megfogta a kalácsomat és elvitte darabokban, mások a fejemre szálltak és elkábitottak lármájukkal, fulánkjaikat nyujtogatták és én borzasztóan megijedtem. Mégis volt annyi bátorságom, hogy felugorjak és késemmel védekezzem. Nehányat megöltem, a többi kirepült és én becsuktam az ablakot. Ezek a darazsak akkorák voltak, mint egy-egy fogoly, néhánynak kihuztam a fulánkját, mely másfél hüvelyk hosszu lehetett és éles, mint a tü. Négy fulánkot szedtem ki, gondosan megőriztem, hazatérve, más ritkaságok közt ezeket is mutogattam Európa több városában. Hármat a greshami egyetemnek ajándékoztam, a negyediket megtartottam.

NEGYEDIK FEJEZET.

(A város leirása. – Javaslat uj térkép készitésére. – A királyi palota és a főváros. – Hogy utazik a szerző. – A főtemplom leirása.)

Glumdalclitch társaságában eleget utaztam ahhoz, hogy körülbelül számot adhassak az olvasónak a birodalom arányáról és természetéről: legalább is Lorbrulrud, a főváros kétezer mértföldnyi körzetében. A királyné ugyanis, ha utazott, messzebb nem követte soha férjét: inkább letelepedett és várt, mig őfelsége visszatért a határról.

Ennek a királynak birtoka egészben hatezer mérföld hosszu és ötezer mérföld széles. Arra kell következtetnem, hogy a mi geografusaink nagyon tévednek, mikor azt hiszik, hogy California és Japán között csupa tenger van. Mindig is sejtettem, hogy e két part között igen nagy szárazföld fekszik, mely Nagytatárország tömegével egyensulyt tart. A geografusok nagyon jól tennék, ha kiigazitanák térképeiket és Amerika északnyugati partjához közel uj, nagy földrészt vennének fel, amiben szivesen állok segitségükre.

A királyság áll egy félszigetből, melyet északkeleten harminc mértföld magas hegylánc határol. E hegylánc csucsai csupa tüzokádók és igy lehetetlen azon áthatolni: éppen azért az ország tudósainak fogalmuk sincsen arról, milyenfajta emberek laknak e hegyláncon tul, ha egyáltalán laknak. Másik három oldalát e szigetnek az óceán határolja, a folyók torkolata azonban annyira tele van hegyes sziklákkal s a tengerpart oly durva, hogy egyetlenegy kikötőjük sincsen; a legkisebb csónak sem hagyhatja el e partokat. Igy aztán ez a nemzet teljesen el van zárva a világ többi részétől. A folyók viszont tele vannak hajókkal és igen sok és jó haluk van. Tengeri halat nem igen esznek: ezek ugyanis akkorák csak, mint az európai tengerekben mindenütt s igy nem érdemes halászni rájuk. Mindebből nyilván következik, hogy a természet kizárólag ezen a területen alkotott ilyen rengeteg nagyságu állatokat és növényeket: ennek a jelenségnek az okát találják meg a bölcsészek. Néha-néha egy bálna, vagy cethal kerül a partra, ezt a közönséges halásznép kiszedi és étvágygyal elfogyasztja. Láttam bálnákat oly óriásra nőve, hogy egy ember alig birta el a vállán, az effajta példányokat behozzák látványosságul Lorbrulgrudba. Egy ilyen bálnát láttam egyszer a király asztalán, ahol csemegéül szolgált, de ugy vettem észre, őfelségének nem izlett. Azt hiszem, tulkövérnek találta, bár a magam részéről láttam Grönlandban nagyobbakat is.

Az ország igen népes: ötvenegy nagy városa van, száz erőditménye és igen sok falva. Leirom Lorbrulgrudot az olvasó mulattatására. A főváros két egyforma nagy városrészből áll, melyeket folyó választ el egymástól. Mintegy nyolcezer háza van és százezer lakója. Hossza három glomglung (körülbelül ötvennégy angol mérföld), szélessége harmadfél glomglung. Területét magam mértem le egy a király által rendelt térképen, melyet e célra szétteritettem a földön, csak száz láb hosszu térkép volt. Mezitláb végigmentem rajta, számoltam a lépéseket és meglehetősen pontos eredményt kaptam.

A királyi palota nem szabályos épülettömb: sok, összehalmozott kastélyból áll, körzete mintegy hét mérföld. Főoszlopainak magassága kétszáznegyven láb: vastagsága ehhez mért. Részemre és a kis dajkám használatára állandó kocsit tartottak nekünk, gyakran kocsikáztuk be a várost meg a boltokat, ilyenkor kis dajkám kivett a dobozból, hogy jobban lássak: házakat, népeket, miegymást. Kocsink körülbelül akkora volt, mint a Westminster tere, de nem oly magas, mint a westminsteri dóm, biztosan különben nem tudnám ezt se megállapitani. Egy napon a nevelőnő megállittatta a kocsit több bolt előtt, mire a koldusok, fehasználván az alkalmat, odatolakodtak, hogy a legocsmányabb látványt nyujtsák, ami európai szemnek valaha látni adatott. Volt köztük, teszem fel, egy asszony, akinek rák volt a mellén: borzalmasan megdagadva és tele lukakkal. Két-három akkora luk volt benne, hogy mindenestül belefértem volna. Volt egy ember, akinek akkorára dagadt a feje, mint öt gyapjuzsák, egy másiknak husz láb magas falábai voltak. A legutálatosabb azonban az a sok tetü volt, ami a rongyaik között mászkált. E férgek alakját és formáit szabad szemmel jobban láthattam, mint mikroszkópon keresztül a mi tetveinket: csuf csápjaikkal ugy tapogatóztak és turkáltak, mint a disznó az orrmányával. Először láttam ilyet, egyet-kettőt felboncoltam volna, ha az ehhez szükséges szerszámokat nem hagytam volna a hajón; a látvány különben oly utálatos volt, hogy a szó szoros értelmében felfordult a gyomrom.

A királyné különben készittetett számomra egy kisebb dobozt, tizenkét láb átmérőben és tiz magasságban, kényelmesebb utazás céljából. (Rendes, otthoni dobozomat ugyanis nem lehetett kényelmesen ölben hordani és nagyon rázott emellett.) Ugyanaz a kézmüves csinálta: négyszögü szoba volt, három falán három ablakkal, az ablakok előtt vasrácsok, hogy hosszabb utak esetén valami szerencsétlenség ne történjék. A negyedik falon kivül két kampó volt, ezen keresztül szijjat lehetett huzni, amit aztán a dereka köré füzött, aki szállitott. Ez rendszerint valami megbizható és hü cseléd kötelessége volt, akit magam jelöltem meg, olyankor, mikor őfelségét kisértem uton, vagy a kertbe mentünk, vagy látogatásokat tettem magasrangu hivatalnokoknál, minisztereknél és Glumdalclitch nem jöhetett velem. Itt megjegyzem, hogy csakhamar megszerettek és igen megbecsültek az államférfiak, amit ugy hiszem, inkább őfelsége pártfogásának, mint saját érdemeimnek köszönhettem. Ha uton voltunk és én kifáradtam már a rázástól, a lovas szolga rendszerint lecsatolt a derekáról és maga elé, egy vánkosra helyezte a dobozt, mire a három ablakon keresztül kényelmesen szemlélhettem a vidéket. Különben rugós matrác is volt kis szobámban, meg egy függőágy, meg két szék, egy asztal: mindez ügyesen a padlóhoz erősitve csavarokkal, igy nem estek szét a butorok, mikor uton voltunk és rázott a ló, a rázáshoz különben hosszu tengeri utazásaim folyamán eléggé hozzászokhattam.

Mikor kedvet kaptam a várost megnézegetni, Glumdalclitch az ölébe vette ezt az utidobozt és ugy mentünk. Kis dajkám maga – honi szokás szerint – hordszékben ült, amit négy ember vitt, mellettünk két livrés szolga haladt, kétoldalt. A nép, mely igen sokat hallott felőlem, rendesen odagyült a hordszék köré, ilyenkor kis dajkám megállittatta az embereket, kivett a dobozból, tenyerére tett és ugy mutogatott az embereknek.

Egyszer nagyon szerettem volna látni a nagy templomot és a hozzá tartozó tornyot: állitólag a birodalom legszebb épülete. Kis dajkám odavitt, de be kell vallanom, csalódtam várakozásomban, hiszen ennek a toronynak magassága, a földről egészen csucsáig, mindösszesen háromezer lábat tett ki. Ha a benszülöttek termetéhez arányitom a méreteket, ez a torony nagyság dolgában messze mögötte marad a salisbury-i toronynak. De nem akarok lekicsinyelni oly nemzetet, melynek annyi hálával tartozom, hozzáteszem hát, hogy e hires torony szépsége és pompája teljesen egyensulyozza magasságának esetleges fogyatékosságát: a falak száz lábnyi vastagságu nyers kőből épitvék – egy-egy kőkocka átmérője negyven láb, – császárok és istenek pompás szobrai márványból: a mélyedésekben ugy meredeznek, mint megannyi kolosszus. Megmértem egy ilyen szobornak kisujját, mely letörött és leesett s az omladék között észrevétlenül hevert: teljes négy lábat tett ki a hossza, meg egy hüvelyket. Glimdalclitch különben felszedte, zsebkendőbe csavarta és hazavitte játékszerei közé, nagyon szerette a játékokat, mint a korabeli kisleányok általában.

A király konyhája, meg kell adni, előkelő egy épület. Boltos teteje hatszáz láb magasságban mered fejünk felett, legnagyobb kemencéje akkora, mint a londoni Szent-Pál templom: tiz lépés hijja csak, direkte ebből a célból megmértem az utóbbit, mikor hazatértem. Alig találnék hitelre, ha elmondanám, mekkorák a takaréktüzhely, a lábasok és köcsögök, a koncok, amiket nyársra huznak, az üstök és más felszerelések. A szigoru kritikus bizonyosan azt mondaná, hogy éppen ugy nagyzolok, mint minden utleiró, pedig inkább attól tartanék, hogy a hitetlenségtől való félelmemben a másik végletbe estem: és hogy, ha könyvemet az ő nyelvükre valaki leforditja és kezükbe kerül: Brobdingnag királya és népe méltán veti szememre, hogy igaztalanul kisebbitettem leirásomban az ő rengeteg arányaikat.

A király ritkán tart hatszáznál több lovat istállójában, ezek ötven-hatvan láb magasak: ha ünnepnapokon kilovagol a városba, rendesen ötszáz lovas kiséri, pompa kedvéért. Szebb, ragyogóbb képet nem láttam soha, mint ez a felvonulás, csak később, egyszer, mikor csatarendbe állitva szemlélhettem a katonákat, amiről még beszélni fogok.

ÖTÖDIK FEJEZET.

(Szerző néhány kalandja. – Egy bünöst kivégeznek. – Szerző a hajózás tudományában jeleskedik.)

Alapjában nagyon boldogan éltem volna, ha kicsinységem nem válik néhány nevetséges és borzasztó eset okozójává. Ezek közül nehányat bátor leszek elbeszélni. Glumdalclitch gyakran kivitt a várkertbe, kivett a dobozból, tenyerébe fogott, vagy letett a földre, hogy járkálhassak. Egy napon a törpe (még mielőtt a királyné elajándékozta) kilopózott utánunk. Kis dajkám letett a földre és találkoztunk egy törpe almafa alatt, amit brobdingnag-i nyelven is igy hivnak: és én nem állhattam meg, hogy goromba célzást ne tegyek, mely közte és a fa között bizonyos szójátékban kapcsolatot fejezett ki. A vásott fickó megvárta, mig a fa koronája alá kerülök és akkor megrázta: vagy egy tucat, hordónagyságu alma zuhogott le kétoldalt, ijedtemben lehajoltam, mire egy alma hátamra esett, ugy, hogy elterültem a földön – de nem sérültem meg és kérésemre megbocsátottak a törpének, tekintve, hogy én kezdtem az ingerkedést.

Egy másik napon Glumdalclitch letett a puha pázsitra, mig ő és a nevelőnő kissé távolabb sétált. Egyszerre oly heves jégeső szakadt ránk, hogy levert a lábamról és amint igy feküdtem, a jég ugy puffogott a hátamon, mintha kemény tennis-lapdákkal hajigálnának. Nagy erőlködéssel, négykézláb menekültem és elbujtam egy tuja-fa ágai közé, de ugy tele voltam tetőtől-talpig daganatokkal és kék foltokkal, hogy három napig nem hagyhattam el a házat. Az olvasó ne csodálkozzék ezen: a természet Brobdingnagban mindent oly méretekben hoz létre, hogy ott egy jégszem tizszer akkora mint Európában; tapasztalásból állithatom ezt, mert néhány jégszemet lemértem.

Ebben a kertben még egy igen veszélyes kalandon mentem keresztül, mikor egyszer kis dajkám, eléggé biztosnak látszó helyen letett a földre és magamra hagyott (gyakran kértem erre, hogy zavartalanul átengedhessem magam gondolataimnak). Ezuttal, kényelemből, nem hozta magával a dobozt, melyben laktam. Néhány hölgy társaságában a kert más részébe mentek sétálni. Mikor már olyan messze voltak, hogy nem is hallhatták kiáltásom, jött egy kis fürjészkutya, melynek gazdája véletlenül erre járt, szájába vett, elszaladt velem, elvitt a gazdájához, szép óvatosan letett a földre és a farkát csóválta. Szerencsére olyan jól nevelt kis kutya volt, hogy fogai között nem sérültem meg, még csak a ruháimat se tépte el. Gazdája, egy szegény kertész, aki igen jól ismert, mindig nagyon jól bánt velem; igen megrémült, felemelt a földről és megkérdezte, hogy vagyok? amire én nem tudtam válaszolni, mert egészen elállt lélegzetem az ijedtségtől. Mikor egy kicsit magamhoz tértem, elvitt kis dajkámhoz, aki közben visszament arra a helyre, ahol hagyott és halálos aggodalomban volt miattam, hogy nem talált és kiabálására nem válaszoltam. Összeszidta a kertészt, a kutyáját, az esetet különben elhallgatták és nem tudták meg az udvarnál, kis dajkám félt a királyné haragjától, a magam részéről pedig ugy vélekedtem, hogy ez a kaland, ha kiderül, semmiképpen nem öregbiti tekintélyemet.

Ez az eset óvatosabbá tette Glumdalclitch-t: ezentul, ha házon kivül voltunk, soha nem tévesztett szem elől. Ez nekem kellemetlen volt és inkább sokszor elhallgattam, ha valami történt velem. Egyszer például kánya kóválygott a fejem fölött: le is csapott és meg akart ragadni a karmaival. Kardot rántottam és elzavartam. Máskor felmásztam egy vakondturásra és nyakig süppedtem a lyukba, melyből az állat kidobálta a földet. Holmi emlitésre sem érdemes hazugságot találtam ki, hogy ruháim mocskos állapotát megmagyarázzam. Egyszer csontomat törtem: egy csigaházban botlottam meg, mikor sétaközben lehorgasztott fejjel szegény hazámra gondoltam.

Már nem emlékszem rá, vajjon örültem-e neki, vagy boszantott, látván, hogy a kis madarak egyáltalában nem ijedtek meg tőlem, ha utjaink keresztezték egymást: alig rőfnyire tőlem nyugodtan szedegették a magokat, gilisztákat, mintha senki se közeledne feléjük. Emlékszem, egy rigó egyszer odáig ment a szemtelenségben, hogy csőrével kikapta kezemből a kalácsomat, amit csak az imént kaptam Glumdalclitch-től reggelire. Ha meg akartam fogni egy ilyen madarat, vakmerően nekem jött, megcsipte a kezemet, ugy hogy örültem, ha eldughattam előle: aztán nyugodtan folytatta a keresgélést, egyet csipogott és nem törődött velem. Egyszer nagyon méregbe jöttem, fogtam egy erős dorongot és ugy hozzávágtam egy tengelicéhez, hogy menten felborult: két kézzel ragadtam meg és diadallal vittem kis dajkámhoz, hogy majd eldicsekszem neki. De utközben kiderült, hogy a madár csak elkábult; egyszerre magához tért és dacára, hogy óvatosan eltartottam magamtól és körmeit, csőrét nem használhatta: szárnyaival jobbról-balról oly hevesen kezdte csapkodni a fejemet, hogy huszszor is azon voltam: inkább eleresztem. Kinos helyzetemből egy szolga mentett ki, kitekerte a madár nyakát és másnap, a királyné parancsára, feltálalták nekem ebédre. A tengelice, ahogy igy magam elé képzelem, valamivel nagyobb volt, mint egy struc.

Az udvarhölgyek gyakran meghivták Glumdalclitch-et és megkérték, hozna magával, hogy láthassanak és foghassanak. Gyakrn tetőtől-talpig levetkőztettek és betettek a keblükbe, ami nagyon kellemetlen és ellenszenves érzés volt, mert, hogy őszinte legyek, a bőrükből nagyon kellemetlen illatu párák áradtak. Ezt nem azért mondom, mintha pletykálni akarnék eme hölgyekről, kiket nagyon tiszteltem és becsültem, de gondoljuk meg, hogy szaglószervem, kicsinységemhez képest, sokkal élesebb volt s hogy ezek az igen tisztelt hölgyek amellett éppen olyan elragadóak lehettek a kedvesük szemében, mint hasonló rangu angol nők. És természetes szagukat még sokkal elviselhetőbbnek találtam, mint illatszereiket: ez utóbbiaktól gyakran elájultam. Emlékszem, egyszer Liliputban, mikor aznap sokat mozogtam, egyik barátom panaszkodott, hogy nem lehet elviselni a szagomat. Pedig ebben a tekintetben sokkal tisztább vagyok, mint a legtöbb angol férfi. Természetesen ennek a barátomnak szaglószerve az enyémhez képest annyival élesebb és finomabb volt, mint az enyém, a brobdingnag-beliekhez viszonyitva. E ponton meg kell jegyeznem, hogy kivételt csak királynőm és a kis Glumdalclitch képezett: ezeknek az illata igen kellemesen és jólesően hatott rám.

A legkellemetlenebb mégis az volt, mikor az udvarhölgyek közt tartózkodtam, hogy látnom kellett: ezek a nők ugy tekintettek, mintha nem volnék se férfi, se nő: néha meztelenre vetkőztek előttem, mig én ott álltam a toalett-asztalon, alig nehány lábnyira meztelen bőrüktől. Meztelenségük különben a legkevésbé sem hozott kisértésbe, vagy keltett más indulatot bennem, mint undort és ellenszenvet: bőrük oly durva, egyenetlen és tarka volt az én szememben, tányérnagyságu foltokkal, szeplőkkel, szőrszálakkal, melyek itt-ott madzagvastagságuak voltak, nem is beszélve testük egyéb részleteiről. Aztán meg minden további ceremónia nélkül szükségleteiket is elvégezték jelenlétemben; háromtonnás edények szolgáltak erre a célra, melyek nagyon gyakran egyszerre teltek meg. Volt köztük egy nagyon csinos, vidám, tizenhatéves leány: ez néha szétterpesztett lábakkal ráültetett mellbimbóira és más, sajátságos tréfákat is kieszelt, olyanokat, hogy az olvasónak meg kell bocsátania, ha nem térek ki a részletekre. Annyira ellenszenves volt nekem ez az enyelgés, hogy megkértem Glumdalclitch-t, gondoljon ki valamit, hogy ne kelljen többet találkoznom ezzel a hölgygyel.

Egy napon eljött hozzánk a nevelőnő unokafivére és kért bennünket, kisérjük el őt, kivégzés lesz. Az elitélt ennek az urnak egyik legjobb barátját gyilkolta volt meg. Glumdalclitch, bár természettől gyöngédszivü leányka volt, ráhagyta magát venni, hogy velök tart; a magam részéről kiváncsiság fogott el, bár nem szeretem az effajta véres jeleneteket. Az elitéltet székre kötözték, mely a vérpadon állott: negyven láb hosszu pallossal egy csapásra szelték le a fejét. A vénákból és artériákból oly magasra szökkent fel a vér, hogy a versailles-i szökőkutakat nem is hasonlithatom e vérsugárhoz és a fej olyan dübörgéssel esett a földre, hogy összerázkódtam, bár fél angol mérföldnyi távolságból néztem a kivégzést.

A királyné, aki szivesen hallgatta utazásaim történetét, s aki minden alkalmat felhasznált, hogy felviditson, ha szomorunak látott: egyszer megkérdezte, hogy tudok-e bánni evezővel és vitorlával és hogy nem tenne-e jót az egészségemnek effajta testgyakorlat? Mondtam, hogy értek hozzá, mert bár tulajdonképpen seborvos vagyok a hajón, veszélyes helyzetekben sokszor kellett ugy dolgoznom, mint egy közönséges matróznak. Azonban nem tudom elképzelni, hogy mutassam be ügyességem Brobdingnag-ban, ahol a legkisebb csolnak nagyobb, mint a mi hadihajóink, meg aztán akkora csolnak, mint amilyen nekem kell, aligha járhatna az ő folyóikon. Őfelsége erre kijelentette, hogy „ha megadom a méreteket, saját asztalosával csináltat nekem megfelelő csolnakot és gondoskodik vizről is, ahol vitorlázhatók“. Az asztalos igen ügyes ember volt és vezetésem alatt tizenegy nap folyamán csinált nekem egy pompás kis vitorlás csolnakot, teljes felszereléssel, amibe volt hely hat magamfajta embernek. A királyné ugy el volt ragadtatva, mikor meglátta a kis remekmüvet, hogy ölbekapta és bevitte a királyhoz, aki rögtön beletette egy vizzel telt ciszternába, beleültettek, de a viz oly sekély volt, hogy nem használhattam evezőimet. A királyné ekkor csináltatott fából egy tartályt, háromszáz láb hosszut, ötven láb széleset és nyolcvanegy láb mélyet, ezt jól bekenték szurokkal, hogy ki ne folyjon a viz és egy külső szobának a fala mellé állitották. A tartályon oldalt volt egy csap, melyen keresztül levezethettük a vizet, ha megposhadt, két szolga aztán kényelmesen megtöltötte ujból. Ebben a csolnakban evezgettem ezután a magam és a királyné meg az udvarhölgyek mulattatására: ügyességemmel és fürgeségemmel nagyon meg voltak elégedve. Néha meg felfeszitettem a vitorlát és kormányoztam. A hölgyek legyezőkkel hajtották felém a szelet, ha meg kifáradtak, két szolga fujt levegőt a vitorlák alá, igy bizonyitottam be a vitorlák és kormány kezelésében való jártasságomat. Ha meguntuk a játékot, Glumdalclitch visszavitte csolnakomat szobájába és felfüggesztette egy szögre száradni.

Egy ilyen csolnak-kirándulás alkalmából oly kalandban volt részem, mely könnyen életembe került volna. Egyik hölgy, mikor jólelküen felemelt, hogy beletegyen a csolnakba, véletlenül kiejtett a kezéből: negyven láb magasságból estem és feltétlenül ott pusztulok, ha szerencsére nem áll ki a derék asszony kebléből egy gombostü: ebben fennakadt a ruhám és a nadrágtartóm és igy lógtam a levegőben, mig Glumdalclitch segitségemre nem sietett.

Máskor egy ügyetlen szolga, aki viztartályomat rendesen megtöltötte, a vederből gondatlanul beleöntött egy véletlenül odakerült nagy békát. A béka elrejtőzött a viz fenekén, de mikor evezni kezdtem, hirtelen feljött, felkapaszkodott a csolnakomra és sulyával annyira lenyomta annak egyik oldalát, hogy a másik oldalra nehezedve alig tudtam fentartani az egyensulyt. Aztán beugrott a csolnak közepére, átugrott a fejem fölött, undoritó, ragadós nyálkával boritva el vállaim és arcom. Nagy fejével valami hihetlenül otromba és rut szörnyeteg volt: mégis arra kértem Glumdalclitch-t, ne segitsen nekem, majd elbánok vele magam is. Egy evezővel addig ütöttem a fejét, mig megunta és vosszaugrott a vizbe.

Brobdingnag-i tartózkodásom alatt azonban legnagyobb veszélybe egy majom döntött, mely az egyik szakács tulajdona volt. Glumdalclitch bezárt a szobájába, valami dolga volt, vagy meglátogatott valakit. Nagy forróság volt, a szoba ablakát nyitva hagyták és nyitva volt annak a nagyobbik doboznak az ablaka is, melyben, kényelmi szempontból, tartózkodtam. Hát amint nyugodtan, gondolkodva üldögéltem az asztalom mellett, egyszerre hallom, hogy valami nagy zuhanással beugrik az ablakon és fel és alá ugrándozik a szobában. Bár igen megijedtem, mégis kinéztem az ablakomon és ekkor egy mókás, furcsa állatot pillantottam meg: mindenféle furcsa fintort vágott, odajött a dobozomhoz, kiváncsian nézegette, bekukkantott az ajtón és az ablakon. A doboz legszélső sarkába huzódtam vissza, de mikor a majom mind kiváncsiabban kezdett szimatolni, ugy megrémültem, hogy elvesztettem lélekjelenlétem. Hiszen legegyszerübb lett volna, ha elbujok az ágy alá. A majom, miután egy ideig szimatolt és fintorgott, végre megszagolt engem: benyujtotta egyik kezét ablakomon, egészen ugy, ahogy a macskák játszanak egerekkel és minden huzódozkodásom dacára, megcsipett a kabátom szárnyánál. Kirántott, áttett a másik kezébe és a melléhez szoritott, mintha meg akarna szoptatni, vagy ahogy majmok kis macskákat szoktak magukhoz szoritani. Mikor ellenálltam, oly erővel szoritott, hogy jobbnak láttam, ha átengedem magam enyelgéseinek. Az egyik kezével ugyanis gyöngéden simogatta az arcomat: alapos okom volt hinni, hogy kicsiny majomnak tart. Egyszerre megzörrent az ajtó, mintha valaki be akarna jönni, ekkor a majom felriadt, kiugrott az ablakon, fel a bádogcsatornán, három lábbal kapaszkodott, a negyedikbe fogott engem és felmászott a szomszéd ház tetejére. Hallottam, amint Glumdalclitch hangosan felkiált az ablakban: szegény leányka csaknem elvesztette az eszét, az egész kastély felriadt, szolgák jöttek, lajtorjákkal. Az udvarról százan meg százan nézték, hogy ül velem a majom a háztető legszélső csucsán, hogy szorit magához az egyik kezével és hogy etet a másikkal; pofazacskojából ugyanis mindenféle magokat szedett ki és beletömte erővel a szájamba, ha nem akartam elfogadni. Sokan nem állhatták meg, hogy ne nevessenek, ezekre igazán nem lehet haragudni, mert ez a látvány valóban nevetséges volt minden szemlélő számára, kivéve engem. Egyesek kövekkel dobálták a majmot, hogy eleresszen, ezt az eljárást azonban gyorsan betiltották, mert könnyen engem érhetett volna egy kő.

Végre lajtorját támasztottak a házhoz és néhány szolga felmászott. Mikor a majom ezt látta, hirtelen eleresztett és ráejtett egy fedőcserépre – három lábbal ugyanis nem tudott elég gyorsan menekülni – és megugrott. Ott feküdtem most a cserepen és minden pillanatban azt vártam, hogy valami szél elkap és lesodor: ötszáz rőfnyire a föld felszinétől, vagy hogy elszédülök és fejest zuhanok a csatornán keresztül, de ekkor egy derék fiu, kis dajkám egyik szolgája, odaért, gyorsan belecsusztatott nadrágzsebébe és épségben leszállitott a földre.

Majdnem megfulladtam volt attól az undoritó kotyvaléktól, amit a majom a szájamba gyömöszölt: kis dajkám tűt szedett elő és kikotorta vele a szájamat, utána hányni kezdtem, ami nagymértékben megkönnyitett, mindazonáltal oly gyönge voltam és annyira tele kék foltokkal, az ostoba állat szorongatásai következtében, hogy tizennégy napig nem hagyhattam el az ágyat. A király, királyné és az egész udvar naponkint érdeklődött hogylétemről, a királyné többször személyesen meglátogatott betegségem alatt. A majmot leölették és szigoru rendeletet bocsátottak ki, hogy semmi effajta állatot nem szabad a palota közelébe hozni.

Mikor felépülésem után meglátogattam őfelségét, hogy érdeklődését és jóságát megköszönjem, kegyes volt kalandomon tréfálkozni. Megkérdezte: „milyen gondolataim és elmélkedéseim voltak, mikor a majom kezében feküdtem, izlett-e az étel, amivel etetett s hogy a háztetőn lengedező friss levegő hozzájárult-e étvágyam fokozásához?“ Szerette volna tudni, „mit tettem volna hasonló körülmények között, ha otthon vagyok hazámban?“ Azt feleltem őfelségének, hogy „Európában csak olyan majmokat ismerünk, melyeket látványosságként hoznak idegen földrészekből s hogy ezek oly kicsinyek, hogy kényelmesen elbánnék egy tucattal, ha vakmerően meg mernének támadni“. Ami pedig ezt a borzalmas állatot illeti, melylyel legutóbb szerencsém volt összeköttetésbe kerülhetni (hiszen akkora volt, mint egy elefánt!), sajnos, ijedtemben megfeledkeztem a kardomról (e szónál büszkén kiegyenesedtem, kifeszitettem a mellem és rácsaptam kardom markolatára), különben olyan sebet ejtettem vala a vakmerő támadó kezén, hogy sebesebben kapta volna vissza, mint ahogy kinyujtotta értem“. Mindezt annak az embernek határozott hangján jelentettem ki, aki nem óhajtaná, hogy bátorságát kétségbevonják. Szavaim azonban csak hangos hahotát keltettek; azok is alig tudták a nevetést elfojtani akiket őfelsége jelenléte tiszteletteljes hallgatásra kötelezett. Ekkor megfontoltam, hogy olyan emberekkel szemben, akik minden tekintetben annyira felette állanak az összehasonlitásnak, mint ők, hiábavaló törekvés becsületünket védelmezni. S mégis, ezt a megfontolást gyakran idéznem kellett, a magam védelmére, mikor Európába visszatérve találtam olyan inaskákat, akik minden születési, szellemi és müveltségi alacsonyságuk mellett fontoskodva egy vonalra helyezik magukat az ország legkiválóbb emberével, becsületbeli kérdésekben.

Naponta volt valami adoma, amit velem kapcsolatban szájról-szájra adtak az udvarnál: Glumdalclitch, bármennyire szeretett is engem, soha nem mulasztotta el, hogy a királynénak besugja, ha valami tréfás dolog történt velem; a királynét ugyanis nagyon mulattatta az efféle. Egyszer a kislány nem jól érezte magát és nevelőnője elvitte sétálni jó egy órányira a várostól, hogy friss levegőt szijjon. Kiszállva a kocsiból, egy kis ösvényre tértek, mely a mezőbe kanyargott. Glumdalclitch utazódobozomat letette a földre és én kiléptem, hogy egy kicsit sétáljak. Az uton egy halom tehéntrágya hevert és én nem állhattam meg, hogy ügyességemmel és fürgeségemmel a hölgyek előtt kérkedve, átugorni ne próbáljam. Nekiszaladtam, de tulrövidre vettem az iramot és pont a közepébe ugrottam bele, térdig. Nagynehezen kikecmeregtem a bajból, de egy szolgának, zsebkendővel, alaposan le kellett törülgetni, annyira tele voltam trágyával. Gyorsan bevittek a dobozba és hazavittek, a királyné azonban megtudta az esetet és a szolga is terjesztette, nehány napig aztán rajtam mulatott az egész udvar.

HATODIK FEJEZET.

(Szerző a király és királyné mulattatására mindenféle mókát eszel ki. – Ügyeskedik a zenében. – A királyt Anglia állapota érdekli, szerző felvilágositja néhány pontban. – A király erre vonatkozó megjegyzései.)

Egyszer vagy kétszer résztvettem őfelsége reggeli fölkelésének szertartásában: gyakran láttam, hogy borotválkozik, ami első percben borzalmas hatással volt rám; tudnivaló, hogy a borotva kétszer akkora volt, mint egy közönséges kasza. Egyszer megkértem a borbélyt, adna nekem keveset abból a szappanhabból, amit leborotvált: kiszedegettem negyven vagy ötven szőrszálat, majd vettem egy darab fácskát, kifaragtam olyanra, mint a fésük fogója és egy tüvel, amit Glumdalclitch-től kaptam, apró lukakat furtam bele: ezekbe a lukakba beleerősitettem az egyes szőrszálakat, végüket kis késem segélyével ferdén lefaragtam: és igy türhető fésüt csináltam; ami éppen jól jött, mert az én fésüm fogai annyira letöredeztek volt már, hogy nem használhattam többé, másrészt nem ismertem az országban olyan ügyes kézmüvest, aki megfelelőt csinálhatott volna nekem.

Erről eszembejut egy mulatság, melyben – szabad óráimban – sok örömöm telt. Megkértem a királyné egyik szobalányát, gyüjtse össze nekem őfelsége fésüjéből a hulladékhajat, amit naponta kifésülnek, össze is gyüjtötte és mikor egész halom volt már, az udvari kárpitost, aki apróbb butoraimat készitette, két karszék faragásával biztam meg; akkorák legyenek, mint a szobámban lévők és hogy furjon apró lukakat a szék ülődeszkájába. Ezekbe a lukakba aztán a legerősebb hajszálakat befontam és csináltam olyan szép, fonott széket, amilyent Európában lát az ember sokat; mikor kész volt, odaajándékoztam őfelségének, aki nagyon örült, apró csecsebecséi közé helyezte és mindenkinek megmutatta: igen megcsodálta, aki csak látta. A királyné felszólitott, ülnék rá egyik karszékre, de én határozottan vonakodtam és megesküdtem, hogy inkább levágatom a nyakam, mintsemhogy testem becstelenebb részével érintsem az ő pompás és felséges haját, mely felséges fejét diszitette azelőtt. Csináltam ebből a hajból (mindig nagy érzékem volt ilyen aprólékos munkához) egy öt láb széles erszényt is, aranybetükkel belehimezve őfelsége nevét és a királyné engedelmével Glumdalclitchnek ajándékoztam. Őszintén szólva, inkább szemnek való kis csecsebecse volt: nagyobb pénzdarabokat nem birt el, Glumdalclitch inkább játékszernek tartotta meg.

A király nagy barátja volt a zenének és gyakran tartott hangversenyeket. Többnyire hivatalos voltam. A hangversenyterem asztalára tették a kis dobozom: a zenéből ugyan keveset vettem ki, az egész holmi fülsiketitő lárma benyomását tette rám, nem hinném, hogy a mi királyi hadseregünk minden trombitása és dobosa, ha a fülünkbe trombitálna és dobolna, ekkora zajt verne. Én hát kis szobámat a terem másik sarkába helyeztettem, lehetőleg messze a zenekartól, aztán becsuktam ajtót, ablakot, bevontam az ablaktáblákat: igy elzárva, ugy találtam, hogy igen csinos zenéjük van és szép melódiáik.

Fiatal koromban értettem valamit a spinéthez. Glumdalclitch szobájában volt egy ilyen instrumentum: hetenkint kétszer jött a zenetanár és oktatta. Spinétnek nevezem ezt a hangszert, mert sokban hasonlit ahhoz és éppenugy játszanak rajta. Egyszer az az ötletem támadt, hogy a királyt és a királynét angol muzsikával mulattatom: persze, ez nagyon nehezen ment, mert a spinét hatvan láb hosszu volt, mindegyik billentyüje egy láb, ugy, hogy kinyujtott két karommal alig tudtam átfogni öt billentyüt; másrészt az öklömmel kellett rácsapni e billentyükre, hogy lenyomjam, ez kilátástalan munka lett volna. Igy hát uj játékmodort eszeltem ki. Csináltattam két hosszu pálcát, egyik végén gömböccel; ezt bevontam patkánybőrrel, hogy ne rongálják a billentyüket és ne kopogjanak tulságosan. Most a billentyük alatt mintegy négy lábnyira keskeny falécet vonattam, ezen a deszkán futkostam aztán, a két pálcával két kezemben, amilyen gyorsan csak tudtam – ütögetve a megfelelő billentyüket – és igy elpengettem egy angol keringőt, mindkét felség nagy örömére. Mondhatom, kemény torna volt és igy is csak egy oktávon belül játszhattam, csak éppen a melódiát, a kiséretet, basszusban, már nem mellékelhettem, mintahogy szokás: ami nagyban lefokozta előadásom értékét.

A király, mint már emlitettem is, rendkivül eszes és értelmes férfiu volt. Gyakran hivatott maga elé és az asztalra tett: kihozatta dobozomból egyik kis székemet és iróasztala szélére ültetett le, három rőfnyire, ugy, hogy szembekerültem arcával. Gyakran beszélgettünk igy. Egy napon bátorságot vettem magamnak és megjegyeztem, „hogy őfelsége kiváló szellemi képességeivel nem hangzik össze az a megvetés, melylyel Európára tekint, azok után, amiket tőlem hallott: hogy az értelem ereje nem függ a test nagyságtól, sőt ellenkezőleg, nálunk az a vélekedés járja, hogy tulmagas termetü embereknek kevés az eszük, ami áll az állatokra is: például a hangyákról és a méhekről mindenki tudja, hogy sokkal értelmesebbek, mint például a bölények; és őfelsége bármily jelentéktelennek tart is engem, mégis remélem, hogy egyszer még jeles szolgálatokat tehetek birodalmának.“ A király figyelmesen hallgatott végig és kezdett jobban vélekedni felőlem. Kért, „beszélném el pontosan az angol kormányzás természetét, – mert bár az uralkodók mindig elfogultak kissé a maguk mesterségében (erre kell következtetnie abból, amit a mi uralkodóinkról mondtam) – a maga részéről nagyon örülne, ha olyasmit hallhatna, ami követésre érdemes.“

Most gondold fel, olvasóm, hányszor volt szükségem egy Ciceró vagy Demosthenes ékesszóló nyelvére, hogy drága hazám dicsőségét oly szavakban ünnepeljem, melyek összhangban állnak annak nagyságával és érdemeivel.

Azzal kezdtem, hogy a mi birodalmunk, leszámitva az amerikai gyarmatokat, egy uralkodó kormányzata alatt két nagy államból tevődik össze. Hosszan beszéltem éghajlatunkról, földünk termékenységéről. Aztán kitértem az angol parlamentre. Elmondtam, hogy ez két házból áll: az egyik, a főrendiház, csupa olyan tagokból, akik nemesi vér származottjai és nagy birtokok urai. Leirtam, ezeket milyen gondosan nevelik, tudományokban és fegyverforgatásban, hogy valamikor tanácsadói lehessenek a királynak és az országnak, hogy törvényeket alkothassanak és törvényszéket, melyet nem felebbezhet meg senki, s hogy bátorsággal és hüséggel, mint harcosok, hogy állanak készen mindig megvédeni királyt és hazát. Ezek a férfiak az ország ékességei: méltó utódai hires ősöknek, akik rangjukat nagy erényekkel érdemelték ki, s hogy ez erényeket az unokák eddig még nem csufolták meg. Ezek között néhány szent férfiu is van, akik a püspöki cim alatt tömörülnek, ezek őrködnek vallásra és tanitják a népet. Ezeket természetesen azon lelkészek közül válogatják a király hüséges tanácsadói, akik szent életükkel és nagy tudásukkal legjobban kitünnek.1) Ők az egyház és a nemzet lelki pásztorai.

A parlament másik része, folytattam, a képviselőház; itt csupa müvelt férfi foglal helyet, kiket a nép képességükre és nagy hazaszeretetükre való tekintettel szabadon választ, hogy képviseljék az egész ország bölcseségét. Ez a magasztoscélu gyülekezet a királylyal egyértelmüen alkotja a törvényeket. Azután beszéltem törvényszékeinkről: a bölcs birákról, akik tulajdonjogi és bünügyi kérdésekben döntenek, valamint őrködnek a közbiztonság védelme felett is. Beszéltem pénzügyeinkről, bátor és fegyelmezett katonáinkról, hadi tengerészetünkről. Elmondtam, hogyan oszlanak meg a vallási felekezetek és a politikai pártok. Nem feledkeztem meg az angol sportról sem. Mindenről beszéltem, ami száz éven belül Angolországban foglalkoztatta az embereket.

Öt kihallgatás kellett hozzá, hogy mindezt előadjam: mindegyik több órát vett igénybe. A király nagy figyelemmel hallgatott végig, gyakran jegyezgetett, kérdéseket irt fel, melyekkel tisztázta a szóban forgó tárgyat.

Mikor hosszu beszédemet befejeztem, a hatodik kihallgatás végefelé, őfelsége átnézte jegyzeteit s némely kétes pontban ujra kikérdezett. Az angol nevelésügy érdekelte, „hogyan nevelik főnemeseinket életüknek első, legfogékonyabb korszakában? Hogyan egészitik ki a főrendiházat, ha valamelyik régi család kihal? Milyen tulajdonságok kellenek ahhoz, hogy valakit lord-dá nevezzenek ki? Hogy nem játszik-e ilyenkor szerepet az uralkodó szeszélye, vagy egy megvesztegetett udvarhölgy, vagy az a szándék, hogy a kormánypártot megerősitsék? Ezek a lordok mennyire ismerik az ország törvényeit? Hogyan jutnak ezekhez az ismeretekhez? Hogy kapzsiságtól, pártoskodástól tiszták-e minden esetben, hogy vesztegetés, vagy még gonoszabb szándék soha célt nem ér közöttük? Hogy ama szent lordok, akikről beszéltem: a püspökök, mindig vallásos dolgokban való nagy jártasságuk vagy kegyeletes életmódjuk következtében választatnak-e, hogy sohasem alkalmazkodtak-e a korviszonyokhoz, mikor még alacsonyabb rangu lelkészek voltak? Hogy nem volt-e köztük soha, aki hizelgett a főrendeknek, s azoknak parancsát rabszolgamódon teljesitette még akkor is, mikor már a parlament tagja volt?“

Azt is tudni óhajtotta, „hogyan választják azokat, akiket képviselőknek neveztem? Hogy a pénzeszacskó nem játszik-e szerepet s nem hat-e az alacsony népre oly irányban, hogy inkább annak gazdáját választják meg, mint más valakit? Hogy lehet az, hogy vannak, akik szeretnének bejutni ebbe a gyülekezetbe, mely annyi fáradsággal és költséggel jár, sokszor családokat tesz tönkre, mert hiszen azt állitottam, hogy külön fizetést nem kapnak? Ez a hazaszeretetnek és erénynek oly foka volna, hogy kénytelen kételkedni benne, vajjon őszinte-e az ilyen hazaszeretet és erény, éppen azért nagyon szeretné tudni, hogy ezek a hazájukért ennyire lelkesülő urak nem abban a hitben választatják-e meg magukat, hogy egy romlott és titokban praktikázó minisztérium titkos szolgálata bőségesen kárpótolja majd őket?“ Röviden: a király számos kérdést tett fel, alaposan kikérdezett, s volt néhány olyan megjegyzése, melyeket ismételni nem látom helyénvalónak.

Abban az irányban is bővebb felvilágositásokat kért, amit törvénykezéseinkről beszéltem neki. Hála istennek, e pontban otthon voltam: néhány évvel ezelőtt volt hosszadalmas pöröm a biróságnál, ami csaknem tönkretett anyagilag, nem mintha nem nyertem volna meg a pert: megnyertem, de nekem kellett fizetni a költségeket. A király érdeklődött, mennyi idő kell ahhoz, hogy pontosan megállapittassék az igazság és igaztalanság és milyen költségekkel jár ez? Hogy szabad-e az ügyvédeknek oly gonosztevőket és védeni, akiknek büne nyilvánvaló? Hogy felekezeti és politikai pártoskodás nem dobhat-e sulyokat az igazság serpenyőjébe? Hogy az ügyvédeket általános jogfogalmakra, vagy hazai és vidéki szokásokra tanitják az egyetemen? Hogy az ügyvédek és a birák részt vesznek-e ama törvények fogalmazásában, melyeket olyan szabadon alkalmaznak? Hogy minden szempontból kellőleg megbeszélik-e a kérdéseket? Hogy szegény emberek-e és nem szoktak-e néha meggazdagodni? Hogy nem fogadnak-e el pénzbeli jutalmat a védelemért, vagy csak a véleményükért is? Különösen azt a kérdést hangsulyozta, vajjon a birák és ügyvédek részt vesznek-e az alsóház müködésében?“

Majd rátért pénzügyeinkre. Kijelentette, „hogy emlékezőtehetségem, ugy látszik, gyenge. Kiadásainkat ugyanis évi öt-hat millióra becsültem, mikor pedig a részletekre kitértem, ugy vette észre, kijött ennek az összegnek a duplája is. Jegyzeteiből kitünik, hogy kiadásaink kétszer akkora összeget tesznek ki, mint bevételeink. Ő, a maga részéről remélte, hogy tanulhat tőlünk valamit, de számitásaiból kitünt, hogy nagy hibák vannak nálunk. Ha hisz a szavaimnak, akkor viszont nem érti, hogy egy állam, mely ebből a szempontból ugy tekintendő, mint akármelyik magánember, hogy adhat ki többet, mint amennyit bevett? Hogy kik a mi hitelezőink és miből fizetjük ki adósságainkat?“ Csodálkozását fejezte ki afelett, amiket költséges hadviselésünkről beszéltem, „kétségkivül“ – mondotta – „nagyon civakodó ország lehet az, vagy nagyon gonosz szomszédai lehetnek, vagy a generálisok rengeteg pénzt kell zsebrevágjanak.“ Megkérdezte, „mi közünk nekünk más ország belső ügyeihez, hacsak nem sértik a mi érdekeinket?“ Főképen pedig azon csodálkozott, hogy „minek kell fizetett és költséges katonaság béke idején is?“ Hozzátette, „hogy nem érti: ha csupa olyan személy felügyelete és vezetése alatt állunk, akiket e célra magunk választottunk, hogy akkor kitől és mitől félünk, vagy mi ellen és ki ellen kell küzdenünk? Hogy az ember házatáját ő maga, a cselédje és a gyermekei nem védhetik-e meg jobban, mint néhány tucat naplopó, akiket az uccán szedtek fel s néhány garassal fizetnek, s akik sokkal több pénzt szerezhetnének azzal, hogy átmetszik a torkunkat?“

Hangosan nevetett azon a „furcsa aritmetikán“, ahogy ő nevezte, amivel a lakosságot „felekezeti és politikai pártok szerint beosztottam“. Nem értette, hogy lehet az, „hogy olyan férfiak, akik az államra nézve káros nézeteket táplálnak, kényszerithetők legyenek e nézetek megváltoztatására, mig arra kényszerithetők ne legyenek, hogy e nézeteket elhallgassák? Mert ha az első eset zsarnokságot jelent, a második viszont az állameszme gyengeségét. Az embereknek meg szokták engedni, hogy mérget tarthassanak a szobájukban: azt soha, hogy ezt a mérget eladják.“

Megjegyezte még, hogy „játékokról is beszéltem, de nem tettem hozzá, mely korban vehetnek részt az emberek ilyenben és hogy a játékos kedv nem haladja-e meg néha a vagyont s hogy nem fordul-e elő néha, hogy alacsony és éretlen emberek vagyonhoz jutnak ily módon, vagyonhoz és függetlenséghez, hogy aztán felsőbb osztályok tagjai közé keveredve, alacsony szokásokat plántáljanak át, azokat megrontsák s káros ügyességükre megtanitsák?“

Végtelenül csodálkozott azon, amit az utolsó század történetéről elmondtam. Hiszen az egész történelem, ugymond, tele van összeesküvéssel, lázadással, gyilkossággal, felkeléssel, számüzetéssel; csupa gonosz következmény, amit csak kapzsiság, pártoskodás, hütlenség, kegyetlenség, düh, bolondság, gyülölet, irigység, bujaság, rosszakarat és gonosz becsvágy maga után vonhat.

Egy ezután következő kihallgatáson őfelsége röviden összefoglalta mindazt, amit addig elbeszéltem neki. Összeegyeztette válaszaimat, aztán a tenyerébe tett, szeliden megsimogatott és a következő szavakat intézte hozzám (sohasem fogom elfelejteni szavait és azt a hangot, melylyel beszélt!): „Kedves kicsi Grildrig barátom, maga igen tiszteletreméltó dicshimnuszt zengett a maga hazájáról. Én pedig azt tanultam a maga beszédéből, hogy tudatlanság, lustaság és bün a legmegfelelőbb tulajdonok, melyek révén maguknál törvényhozóvá lehet valaki: hogy a törvényeket azok magyarázzák és alkalmazzák, kiknek minden érdeke és ügyessége azokat elferditeni, összezavarni, megtagadni. A maguk országában igenis lehettek olyan alapintézmények, melyek eleinte a nép javát célozták, de ezek régen megfogyatkoztak már s ami maradt belőlük, megromlott. Abból, amit előadott nekem, kiderült, hogy valamely nagy hivatal betöltéséhez nem kellenek nagy erények. Az se igaz, hogy erények révén szereznek nemesi rangot egyesek, vagy hogy a papokat jámborság és tudás; a katonákat bátorság és hűség; a birákat igazságosság; a szenátorokat hazaszeretet és a tanácsosokat bölcseség révén választják meg. Ami magát illeti, kedves kicsi Grildrig, maga az életének nagyobb részét utazásokban töltötte el s azért remélem, nem ismeri hazájának büneit. Mindabból, amit elbeszélt nekem s amit kérdésekkel nagy nehezen és nagy erőlködve kicsikartam magából, azt kell következtetnem, hogy az embereknek az a fajtája, melyből származik, a legromlottabb és nyomorultabb mindazon férgecskék között, melyeknek a természet valaha helyet adott e szép földgolyó felületén.“

HETEDIK FEJEZET.

(Szerző hazaszeretete. – Ajánlatot tesz a királynak, melyet visszautasitanak. – A király politikában való tudatlansága. – A Brobdingnag-beliek tudatlansága és korlátoltsága. – Törvények, katonai állapotok, pártok.)

Csak az igazság szeretete kényszerithetett, hogy történetemnek ezt a részét nem hallgattam el. Hiába lázadtam fel s haragudtam meg, csak kinevettek vele s türelmesen végig kellett hallgatnom, mily szégyenletes módon káromolják szeretett, drága hazámat. Hogy igy történt, nekem épen ugy fájt, mint kétségkivül olvasóimnak fáj, de a király minden pontban oly kiváncsi volt és annyi kérdést tett fel, hogy a köteles tiszteletet és hálát tagadom meg, ha nem válaszolok mindenre bőven és kimeritően. A magam igazolására mégis felhozhatom, hogy sok kérdés elől ügyesen kitértem, másoknál viszont kissé szeliditettem a feleletet, s olyan dolgokat állitottam, amik szigoruan véve nem is felelnek meg a valóságnak: azzal a dicséretreméltó elfogultsággal drága hazámmal szemben, melyet Halicarnassensis Dionysius helyesen követel meg a történelemirótól. Politikánk gyengeségeit és hibáit takargatva kedvező világitásba helyeztem szépségeit és erényeit. Ez volt legnemesebb becsvágyam, de az eredmény, sajnos, balul ütött ki.

Csakhogy persze sokat meg kell bocsátani oly királynak, aki a világtól nagyrészben elzárva él s igy egy idegen nemzet szokásait és erkölcseit nem ismerheti: miáltal számos előitélet és hibás felfogás származik szemléletében, melyet a civilizált Európa szerencsésen kiküszöbölt magából. Nagyon szomoru volna, természetesen, ha egy ilyen egzotikus uralkodónak az erényről és bünről alkotott fogalmai mértékül szolgálhatnának az emberi nemnek.

Hogy bebizonyithassan ezt s hogy a hiányos nevelés szomoru következményeit nyilvánvalóvá tegyem, csak egy példát hozok fel, amit talán el se hisznek majd. Abban a reményben, hogy őfelsége nézetét mégis csak megváltoztatom ezzel, beszéltem neki „arról a nagy találmányról, amit három-négyszáz évvel ezelőtt ismert meg Európa: hogy tudniillik azóta csinálnak nálunk egy bizonyos port, melybe ha egy piciny szikra esik, abban a pillanatban meggyullad s levegőberöpül: oly dörrenéssel és erővel, mint a menydörgés. Ha ebből a porból megfelelő adagot beletesznek egy réz- vagy vascső végébe, a meggyujtott por a cső másik végébe helyezett vasgolyót vagy ólomgolyót oly erővel löki ki, hogy annak semmi nem állhat utjába. Az ilyen golyók közt lehetnek akkorák, melyek nemcsak hogy egész hadi csapatokat egyszerre megsemmisitenek, de nagy falakat is ledöntenek és egész hajókat pillanat alatt, emberestül, rakományostul, elsülyesztenek a tenger fenekére. Ha két ilyen golyót lánccal összekötünk: ezek ledöntik az árbócokat, széttépik az embereket és mindent felboritanak, ami utjukba esik. Gyakran megtöltünk ezzel a porral üres vasgolyókat; aztán ezt a golyót beledobjuk a város közepébe: mire a kövezet felszakad és a házak összedőlnek, vasforgácsok és kartácsok röpdösnek mindenfelé és beverik az embernek a fejét. Szerényen felhoztam (hogy őfelsége kegyét biztositsam), miszerint ismerem ennek a pornak az alkatrészeit, hogy nagyon olcsón hozzáférhető anyagok ezek s hogy késziteni is tudok ilyet, vezetésem alatt a munkások készithetnek olyan vascsöveket is, amelyekbe elhelyezhetjük a port, a brobdingnag-beliek termete arányában, ha őfelsége kegyesen megbiz ezzel. A leghosszabb cső elég, ha száz láb hosszu: husz-harminc ilyen cső, megfelelő mennyiségü lőporral és golyóval felszerelve az ország legnagyobb városát néhány óra alatt rommá lövöldözi, vagy az egész fővárost szétrombolja, ha egyszer eszébe jut az embereknek őfelsége parancsának ellenszegülni. Engedje meg őfelsége, hogy hálám csekély jeléül adózzam neki ezzel, amiért kegyes pártfogásába vett és kitüntetett barátságával“.

De a király valósággal elborzadt ajánlatomon s ama szörnyüséges szerkezetek leirásán. „Nagyon csodálkozik“ – ezek voltak saját szavai – „hogy egy ilyen tehetetlen és csuszó-mászó kukac, amilyen én vagyok, foglalkozhatik efajta embertelen és borzalmas gondolatokkal s még hozzá olyan nyugodt hangon beszélek róluk s hogy egészen érzéketlenül képes vagyok leirni efajta szörnyüséges vérontásokat és rombolásokat, mint ama kegyetlen gépek és szerkezetek természetes hatását, melyeket nyilván az emberi faj holmi gonosz szelleme vagy ellensége eszelt ki. Ami őt illeti, inkább elveszti egész birodalmát, semhogy e gépek titkát valaha megismerje: pedig épen ő az, akit leginkább megörvendeztet a tudománynak vagy müvészetnek valami uj találmánya, vagy felfedezése“. Megparancsolta, „hogy soha többé ne beszéljek erről, ha az életem kedves“.

Ime, a korlátolt elvek és fogalmak hatása! Lehessen uralkodó, felruházva minden jó tulajdonsággal, mely tiszteletet, szeretetet, becsülést gerjeszt, – nagyszerü és bölcs férfi, csudálatraméltó tehetség és tudás – uralkodó, akiért alattvalói imádásig rajonganak: s ki ime, mégis zavaros és szükségtelen aggályokat támaszt, amiket Európában nem is ismernek és elszalaszt egy ilyen ragyogó alkalmat, mely őt alattvalói élete, vagyona és szabadsága felett korlátlan urrá tehetné! Ezzel a legkevésbé sem akarom ennek a kitünő uralkodónak számos erényeit kétségbevonni, bármennyire kevésre kell, hogy becsülje őt az elmondottak után minden angol olvasó. Azt hiszem inkább, ez a fogyatékossága egyszerüen a brobdingnagbeliek tudatlanságából származott: náluk a politikát még nem fejlesztették tudománynyá, mint minálunk, éleseszü államférfiak. Egyszer, emlékszem, beszélgetés közben azt mondtam őfelségének, „hogy a kormányzás müvészetéről nálunk számos könyvet irtak már“. Ezzel éppen az ellenkezőjét értem el annak, amit akartam: őfelsége odanyilatkozott, hogy nagyon szomoru véleménye van az eszünktokjáról. „Hiszen semmi se megvetésreméltóbb és utálatosabb, mint mikor egy miniszter vagy uralkodó ravasz, ügyeskedő, ármánykodó. Ő ugyan nem is sejti, mit értek „államtitkok“ alatt, olyankor, mikor külső ellenség nem nyugtalanitja az országot. A kormányzás tudománya, szerinte, nagyon szük korlátok között kell mozogjon: elég ahhoz egy kis egészséges emberi belátás, értelem, igazságérzés, szelidség: gyorsan elintézni tudni polgári és bünügyeket s még nehány közönséges munkát, amit felsorolni se érdemes“. Véleménye szerint „az, aki meg tudja csinálni, hogy két szál buzakalász, vagy két sarju fü nőjön azon a rögöcskén, melyen eddig egy nőtt csak: nagyobb szolgálatot tesz az emberiségnek és hazájának, mint a politikusok minden pereputtya“.

Ez a nép, mint látjuk, igen keveset tanul és olvas: kizárólag erkölcstannal, történelemmel, költészettel és természettudományokkal foglalkoznak; hát, a mi igaz, igaz, ezekben aztán igen szép eredményeket ért el. Sajnos, mindezeket a tudományokat arra forditják, hogy az életüket javitsák vele – technikai fejlesztésre, földmüvelésre – nálunk csekély jelentősége volna ennek a tudásnak. Transcendens abstrakciókat, alapelveket, antitéziseket képtelen voltam megértetni velök.

Törvényeik szövegezése ugy történik, hogy egy-egy törvénycikkely nem állhat több szóból, mintahány betüje az ábécének; náluk ez huszonkettőt jelent, de még ilyen hosszu törvényük is kevés van. Világos, egyszerü szavakban iródnak e törvények: és mindegyikhez külön magyarázat tartozik. Büntetőjoguk fejlettségével nem nagyon dicsekedhetnek: olyan kevés büneset fordult elő, hogy ebben igen csekély ügyességre tehettek csak szert eddig.

Brobdingnag lakói, mint a kinaiak, emberemlékezet óta ismerik a könyvnyomtatás iparát; könyvtáraik nem terjedelmesek: a királyé, melyet a leggazdagabbnak tartanak, mindössze ezer könyvet tartalmaz – ezerkétszáz láb hosszu állványra helyezve – melyek közül kérésemre gyakran kaptam kölcsön. A királyné asztalosa készitett egy famasinát, amit két huszonöt láb magas lajtorja kötött össze, két mozgatható lépcső képezte alapját, melyet tiz lábnyira a szoba falától helyeztek el. A könyvet, amit olvasni akartam, a falhoz támasztották; felszálltam a lépcsőre és a tetején, a sor hosszusága szerint, nyolc-tiz lépést tettem balról-jobbra, ugy, hogy a betük szememmel egy vonalba kerültek; a lépcsőn aztán mindig lejebb szálltam, mig a lap végére értem. Aztán két kézzel átforditottam a vastag és merev folio-lapokat.

Iróik stilusa tiszta, erőteljes és folyamatos, de képekben szegény: nem szeretik a szavak szükségtelen halmozását, vagy sokféle kifejezést alkalmazni. Több könyvet elolvastam, főleg történelmi és erkölcstani müveket; nagyon mulattatott különösen egy régi és kicsiny mü, mely Glumdalclitch szobájában volt állandóan, a nevelőnő olvasta ugyanis; öreg, komoly hölgy. Ez a könyv az emberi fajta gyengeségét tárgyalta és nem sokra becsülték, csak a nők és a nép. A magam részéről kiváncsi voltam, hogy egy brobdingnag-i iró vajjon mit tud mondani erről a kérdésről. Az iró felhasználta mindazokat a közhelyeket, melyekkel az európai moralisták dolgoznak és kimutatta, milyen kicsi, tehetetlen és megvetett állat az ember: magárahagyatva nem viseli el az éghajlat változásait s a vadállatok dühe ellen sem tud védekezni – hogy mennyire felülmulja őt egyik állat gyorsaságban, másik erőben, harmadik ügyességben, negyedik szorgalomban. Hozzátette, „hogy a természet századunkban nagyon elfajzott s a régi időkhöz viszonyitva korcs és idétlen lényeket képes csak létrehozni. Fel kell tennünk, hogy azelőtt nemcsak hogy nagyobbak voltak az emberek, de bizonyos, hogy voltak közöttük óriások is: amint történelem és hagyomány bizonyitja – s azok az ásatag embercsontok és koponyák, amiket az ország több vidékén találtak véletlenül – s melyeknek nagysága messze felülmulja a ma élő, elkorcsosult és összezsugorodott emberek arányait“. Szerző azon a nézeten volt, „hogy kell, hogy azelőtt nagyobbak, erősebbek lettek légyen az emberek, s nem voltak kitéve például annak, hogy egy a háztetőről leeső tégla agyonüsse őket, vagy beleessenek valami lukba“. Könyve végén szerző a hagyományos és untig ismert erkölcsi tanulságokat vonta le, melyek a közönséges életben hasznosak lehetnek, de ismételni nem érdemes azokat. A magam részéről nem tudtam elfojtani a gondolatot, hogy milyen elterjedt tehetség a morálprédikációhoz való; vagy inkább milyen szépen kiveszekedheti magát némely mérges és kötekedő természetü ember, a természettel, mely nem válaszol. Ezt a gáncsoskodást, amit az emlitett könyv tartalmazott, én legalább olyan alaptalannak kellett érezzem, mint az a nép, melyhez iródott.

Ami a brobdingnag-i katonai ügyeket illeti, a következő adatokat szedtem össze. A királyi hadsereg 176.000 gyalogosból és 32.000 lovasból áll. Nem tudom, nevezhetem-e hadseregnek ezt az intézményt, melynek szolgálóit különböző városok kereskedőiből és földmüvesekből állitják össze. Gyakorlott és fegyelmezett csapatok, de ez nem nagy érdem, ha meggondoljuk, hogy mindegyik parasztot a maga földesura vezényel, vagy a város valami tekintélyes polgára, akit titkos szavazással választanak, mint a velencei köztársaságban.

Gyakran láttam Lorbrulgrud katonaságát gyakorlatra kivonulni; e gyakorlatokat egy a város közelében fekvő husz négyzetmérföld nagyságu téren végezték. Egy hadtest 25.000 gyalogosból és 6000 lovasból állott, számukat nagyon nehezen állapithattam csak meg. Egy-egy lovas magassága kitett kilencven lábat. Nincs képzelet, ami valami olyan nagyszerüt, meglepőt és csudálatost maga elé varázsolhatna, mint az a látvány, mikor egyetlen vezényszóra az egész lovasság kardot rántott s megvillogtatta a levegőben, mintha százezer villám csapkodna a derült ég pereméről.

Kiváncsi voltam megtudni, mi célból tart katonaságot az az uralkodó, kinek országát természetes határok védik mindegyik oldaláról, s miért szoktatja hozzá népét katonai fegyelemhez. Csakhamar megkaptam a választ, részint beszélgetésekből, részint történelmi müvek tanulmányozása közben. Sok emberöltőn keresztül e népet ugyanaz a csapás gyötörte, mely az egész emberi nem életét megkeseriti: a nemesség hatalomért küzdött, a nép szabadságért, a király korlátlan uralomért. Mindeme körülmények, melyeket az ország törvényei szerencsésen elsimitottak, néha ugy alakultak, hogy a három párt valamelyike megsértette a közjogot és polgárháborut idézett elő. A legutolsó ily polgárháboru alkalmával (melyet a jelenlegi uralkodó nagyatyja egyenlitett ki szerencsésen) közmegegyezéssel létesitették a katonai intézményt, mely azóta is szigoru szolgálatban fennáll és őrködik.

NYOLCADIK FEJEZET.

(A király és királyné leutazik a határra. – Szerző elkiséri őket. – Részletes elbeszélése annak, hogyan hagyja el szerző az országot. – Szerző visszatér Angolországba.)

Mindig élt bennem a remény, hogy egyszer csak visszanyerem szabadságomat, bár nem is álmodtam, mi módon történik ez majd s milyen terv alapján érem el célomat. Az a hajó, mely engem e partokra vetett, volt a legelső európai hajó Brobdingnag partjain – a király szigoru parancsot adott ki, „hogy ha ujból meglátnak egy hasonló hajót, vontassák partra és legénységestül hozzák el, kosarakban, Lorbrulgrudba“. A király nagyon szerette volna, ha talál nekem egy megfelelő és hozzámmért feleséget, hogy fajtámat továbbplántáljuk. A magam részéről, azt hiszem, inkább meghaltam volna, semhogy szégyenletes módon oly utódokat hozzak létre, akiket aztán kalickában tartanak és mutogatnak mint a kanári madarakat, vagy idővel csecsebecsének adnak el valami magasrangu személy mulatságára. Nem mondhatnám, hogy rossz sorom volt: kegyence voltam egy hatalmas uralkodópárnak és kényeztetett kedvence az egész udvarnak: de a viszony köztem és köztük valahogyan sértette emberi fajtám méltóságát; aztán meg nem tudtam elfeledni az én drága családomat, távol, Angliában. Jó lett volna már magamhoz hasonlók között élni; járni mezőkön és földeken, anélkül, hogy folytonosan remegjek valami békától, vagy kis kutyától, ami eltaposhat. Szabadulásom hamarabb bekövetkezett, mintsem reméltem s még hozzá egész sajátságos módon: az egész történetet részletesen és hüségesen elbeszélem.

Már két évet töltöttem Brobdingnagban; a harmadik év elején történt, hogy Glumdalclitch társaságában elkisértem a királyi párt egy az ország déli partjaira induló utazáson. Szokás szerinti utazó dobozomban szállitottak, mely, mint már emlitettem, nagyon kényelmes kis szoba volt, tizenkét láb körzetben. Belül, négy selyemszálon kis függőágy lógott, nehogy tulságosan érezzem a rázást, mikor kivánságomra valamelyik szolga lovon szállitott: ebben a függőágyban szoktam aludni, ha uton voltunk. Függőágyam felett, kissé oldalt, szelelőluk volt a falban, hogy friss levegőhöz jussak; ezt a kis nyilást egy vályuban mozgó deszkával tetszés szerint elzárhattam.

Utunkat befejezve, őfelsége kedvet kapott, hogy néhány napot a tengertől mintegy kilenc órányira fekvő Flanflasnic palotájában töltsön. Glumdalclitch meg én nagyon fáradtak voltunk, magam meg is hültem kevéssé, a szegény kis lány pedig nem hagyhatta el az ágyat. A tengert szerettem volna látni: szabadulásom egyetlen lehetőségét, mely a visszatérést jelentette nekem, ha sorsom is ugy akarja. Még betegebbnek tettem magam, mint amilyen valóban voltam és kértem, engedtessék meg, hogy egy bizonyos szolga kiséretében (akit igen kedveltem s akire gyakran rábiztak már) a tengerpartra juthassak friss tengeri levegőt élvezni. Sohase felejtem el, milyen nehezen és vonakodva bocsátott el Glumdalclitch, hogy kötötte lelkére a szolgának, vigyázzon, hogy tört ki könyekben, mintha sejtette volna, mi történik majd. A szolga, a palotától mintegy félórányira levitte dobozomat a partra: ott letette a sziklák közé. Felhuztam ablakomat és vágyteljesen néztem a végtelen vizet. Nem jól éreztem magam és azért azt mondtam a szolgának: most aludni fogok egy kevéssé a függőágyban, ami bizonyára jót tesz majd nekem. Lefeküdtem, a fiu meg letolta kivülről az ablaktáblákat, hogy ne érjen a hideg levegő. Azonnal elaludtam. Ugy sejtem, közben a fiu mitől sem tartva, elsétált a sziklák között, talán tojásokat keresett: mintha láttam is volna nehányszor, az ablaknyiláson keresztül, hogy lehajol és felemel valamit. Elég az hozzá, hogy egyszerre csak arra riadtam fel, mintha valami erősen ráncigálná azt a kis fogót, ami dobozom külső falához volt erősitve s amibe, szállitás közben, szijjat füztek. Ugy éreztem, hogy a dobozt igen magasra emeli valami, aztán vizszintesen ragadja tovább: az első rántásra majdnem kiestem függőágyamból, azután azonban simán és nyugodtan repültünk. Torkomszakadtából kiáltozni kezdtem, de eredménytelenül, kinéztem ablakomon: csak eget és felhőket láttam. Magasan fölöttem állandó zaj suhogott, mintha szárnyak csapkodnának; lassankint felismertem borzasztó helyzetemet. Egy saskeselyü ragadta meg fogójánál a dobozt, nyilván teknőcnek nézte, amit nagy magasságból sziklára szokott ejteni, hogy az összetört teknőből kiszedje az állat hulláját és elnyelje. Kitünő szaglása és látása révén ez az állat kisebb tárgyakat is észrevesz, mint az én dobozom volt.

Csakhamar éreztem, hogy a szárnycsapások fokozódtak: egyidejüleg dobozom hevesen libegni kezdett, mint szélben a lobogó; azt is hallottam, hogy a saskeselyü (majdnem bizonyos vagyok benne, hogy az volt) több lökést és ütést szenved, aztán egyszerre nyilegyenesen zuhanni kezdtem, csaknem egy egész percig, oly gyorsan, hogy a lélegzetem elfulladt. Végre borzalmas sustorgás és robaj következett, hangosabb és félelmesebb, mint a Niagara dübörgése, most jó egy percig teljes sötétség fogott körül, aztán megint emelkedni kezdtem, végre pedig ablakom felső részén világosság hatolt be. Tisztában voltam vele, hogy a tengerbe zuhantam. Dobozom négy lábnyira sülyedt a vizben: ennek oka részint a magam és berendezésem sulya, részint, hogy négy oldalt meg is volt vasalva, tartósság okából. Ugy sejtettem és még ma is azt hiszem, hogy a saskeselyüt, amelyik elragadott, két vagy három társa megtámadta, el akarták venni tőle a zsákmányt és veszekedés közben beejtettek a vizbe. A padlóra erősitett vaslécek egyensulyban tartották a dobozt s összefogták, a viz igy nem recscsenthette szét. Nagyon erős alkotmány volt, deszkái egymásba illesztve, ajtaja nem csapágyakon forgott, hanem fel- és letolható volt a falban, mint az ablakok. Igy csak nagyon kevés viz hatolhatott be a doboz belsejébe. Nagynehezen kilábaltam a függőágyból, megembereltem magam és félretoltam a már emlitett reteszt, a szelelőlyuk elől, hogy friss levegő csapjon be; mert csaknem megfulladtam már.

Hogy szerettem volna akkor együtt lenni az én kedves, jó Glumdalclitchemmel, kitől egyetlen óra ugy elszakitott! És mennyire sajnáltam őt, hogy elszakadásom miatt, tekintve, hogy az ő gondjaira biztak, elveszti kegyét a királynak és királynőnek és füstbe mennek szép és ragyogó pályafutásának minden esélyei! Közben a magam sorsa is aggasztott. Nem hiszem, hogy volt még valaha utas olyan inséges helyzetben, mint akkor én voltam. Minden percben azt vártam, hogy dobozom kettéreped valami zátonyon, vagy a legelső szélroham, a legelső hullám felboritja. Ha csak egyetlen üvegtáblája ablakomnak eltörött volna, már kész halott vagyok: hála istennek, azok az erős fémdarabok, amiket rácsul akasztottam az ablakok elé, megvédték azoknak üvegjeit. Nehányszor azért éreztem, hogy a viz apró hasadékokon keresztül beszivárog, ezeket aztán tőlem telhetőleg betömtem. Szerettem volna felemelni szobám tetejét, hogy kiülhessek a fedélre: de nem volt hozzá erőm. Helyzetem reménytelen volt: hiszen, ha két, vagy három napig az elemi vészek elkerülnek is, éhség és hideg pusztit el nyomorultan. Négy órát töltöttem ebben az állapotban, minden percet ugy tekintve, hogy ez lesz az utolsó, már szinte vágytam is rá, hogy szenvedéseim megszünjenek.

Már emlitettem az olvasónak, hogy dobozom ablaktalan oldalán két vaskampó volt, amin keresztül bőrszijjal huzott az, aki szállitott, a bőrszijjat derekára erősitve. Sokszor ugy rémlett nekem, hogy a dobozt bekapcsolták valamibe; egy-egy lökést éreztem, mire a hullámok ablakom pereméig csaptak fel és elsötitették a szobát. Mintha valami surlódott volna dobozomhoz. Halvány remény pirkadt fel bennem, hogy megmenekülök, bár nem is sejtettem, hogy történhetnék ez. Nagynehezen lecsavartam végre egyik székemet a földről, ahová erősitve volt, odaállitottam a szelelőlyuk alá: ráhajoltam és nagy erővel, több európai nyelven, segitségért kiáltoztam. Majd zsebkendőmet pálcára kötöztem, kidugtam a nyiláson és többször lengettem a levegőben, hogy egy esetleg arra járó hajó vagy dereglye matrózai észrevegyék a dobozt s azt, hogy benne élő lény kiált segitségért.

Mindez eredménytelenül mult el és mégis ugy éreztem, mintha dobozomat valami vontatná maga után. Egy óra mulva az az oldal, melyen a kampók voltak, nekiütközött valaminek. Attól tartottam, zátonynak mentem neki, mert a rázkódás egész heves volt. Ezután tisztán kivettem, hogy szobám tetején hajókötelet dobálnak, majd keresztülhuzzák a kampókon: erre négy lábnyi emelkedés következett. Megint kidugtam zsebkendő-lobogómat és segitségért kiáltoztam, mig be nem rekedtem egészen. Háromszoros „hurrá“ volt a válasz. Aki hasonló élményeken már keresztülment, csak az értheti meg, mit éreztem e percben. Fejem fölött lábdobogást hallottam és valaki hangosan, angolul bekiáltott a szelelőlyukon: „Ha van odalent valaki, szóljon!“ Mire én szóltam is, „hogy angol vagyok, s hogy balsorsom milyen embertelen helyzetbe döntött, s hogy kérem őket, mindenre, ami szent, mentsenek ki ebből a borzasztó zugból.“ A hang azt felelte, „hogy nyugodjam meg, uszó házamat hozzáerősitették hajójukhoz és hogy azonnal jön az ács és lyukat fur a tetőn, ami elég széles lesz, és kimászhatok rajta“. Azt feleltem, „hogy ez szükségtelen és különben is tulságos fáradságot okozna, hanem az egyik matróz dugja be az ujját a vaskampóba és emelje fel a dobozt a fedélzetre és vigye be a kapitány fülkéjébe.“ E szavakat hallva, a matrózok azt hitték, megbolondultam. Voltak, akik hangosan felnevettek. Nekem csak később jutott eszembe, mit jelent az, hogy magamfajtáju és hozzám hasonló termetü emberek közt vagyok. Jött az ács, négy négyzetméternyi hasadékot fürészelt a tetőn és létrát bocsátott le, amin felkapaszkodtam; innen, igen gyenge állapotban, a hajóra emeltek.

A tengerészek nagyon álmélkodtak külsőmön és egy sereg kérdéssel rohantak meg, de nem volt se erőm, se kedvem válaszolni. Magam még jobban meg voltam lepetve, mint ők, hogy ime, ennyi apró törpét látok magam körül. Annak láttam őket, mert két éven át a szemem nagyon hozzászokott Brobdingnag rengeteg arányaihoz. A kapitány, Wilcocks Tamás ur, Shropshireből való derék, becsületes ember, behivott fülkéjébe, s látván, hogy közel vagyok az ájuláshoz, szeszt adott innom és saját ágyára fektetett, hogy kipihenjem magam. Mielőtt álomba merültem volna, figyelmeztettem a kapitányt, „hogy a dobozomban több értékes butor van, amikért nagy kár volna, ha elvesznének. Egy szép kis függőágy, két szék, egy asztal, egy almárium, hogy szobám mindegyik fala selyemmel és brokáttal van kibélelve, hogy küldjön a dobozért egy matrózt, hozassa be ide a szobába, akkor a szeme előtt kinyitom és mindent megmutogatok neki.“ A kapitány, hallván ezeket a balgaságokat, elvégezte magában, hogy hiányzik egy kerekem. Megnyugtatásomra mégis megigérte, hogy minden ugy lesz, ahogy kivánom. Ki is ment a fedélzetre és néhány matrózt küldött a szobámba, kik, mint később észrevettem, mindent kicipeltek onnan és a falak kárpitjait leszaggatták. A székek, az asztal és az almárium, tekintve, hogy le voltak erősitve csavarral a padlóhoz, igen megrongálódtak az ügyetlen matrózok kezei között. E tárgyakat ugyanis erővel rángatták ki; néhány deszkát is kihuztak a falból, amire, ugy gondolták, szükségük lehet. A fenmaradt roncsot eleresztették, a feltört hasadékokon behatolt a viz és dobozom maradványai elsülyedtek. Örülök, hogy nem voltam tanuja ennek a pusztitásnak; nagyon elszomoritott volna, hogy emlékeznem kell sok mindenre, amit jobb volt elfelejteni.

Aludtam néhány órát. Az elhagyott országról álmodtam folytonosan és a veszedelmekről, melyek felzaklatták egész lényemet. Felocsudva, sokkal jobban éreztem magam. Esti nyolc óra volt és a kapitány vacsorát hozatott, abban a feltevésben, hogy nyilván sokat böjtöltem. Óvatosan és szeliden bánt velem és megnyugodott, látva, hogy nem forgatom vadul szemeimet s nem beszélek összefüggéstelen szavakat. Hogy magunkra maradtunk, kért, beszélnék valamit utamról és arról a véletlenről, mely e kopár partra kivetett. Elmondta, „hogy déli tizenkét óra felé távcsövével vett észre a nyilt tengeren és hogy először vitorlának nézte a dobozt; gondolta, arra tart (ugyse esett ki nagyon az utból) és felfrissiti kétszersült készletét, mely fogyóban van. Hogy közelebb értek, látta, hogy tévedett. A nagy csolnakot leszállittatta, néznék meg, mi az ott. Az emberek ijedten tértek vissza és bizonykodtak, hogy ház uszik a vizen. Nevetett ezen az ostobaságon, maga is beszállt a csolnakba, hozatott egy erős hajókötelet. Csendes idő volt, néhányszor körülevezték az épitményt s látták, hogy rácsok vannak az ablakok előtt s az egyik falon két nagy kampó. Parancsot adott, erősitsék be a hajókötelet az egyik kampóba és vontassák a hajóig az egész alkotmányt. Hogy megérkeztek, egy másik kötelet erősitett a tetőbe és csigákkal kiemelték a deszkaházat a vizből. Az egész legénység dolgozott, de csak három lábnyira sikerült. Aztán meglátták lobogómat és igy tudták meg, hogy az épületben egy szerencsétlen menekülő tartózkodik.“ Megkérdeztem a kapitányt „nem látott-e ő, vagy valamelyik embere egy rengeteg nagyságu madarat a levegőben, mikor először felfedezték uszó szobámat a tengeren?“ Azt felelte, „hogy mig én aludtam, beszélt erről a matrózokkal s az egyik látott is három saskeselyüt észak felé repülni, ugyanakkor, mikor az uszó házat felfedezték, de azt nem mondta, hogy valami rendkivüli nagysága lett volna ezeknek a madaraknak.“ Ennek okát rögtön abban láttam, hogy a madarak végtelenül nagy távolságban voltak és hogy e kérdés jelentőségét a kapitány nem képes felfogni. Még megkérdeztem: „számitása szerint milyen messze lehetünk a szárazföldtől?“ „Legalább ötven órányira“ felelte ő. Biztositottam, hogy „nagyon téved, mert én a partot, ahonnan jövök, legfeljebb két órával azelőtt hagytam el, hogy a tengerbe estem.“ Erre a kapitány megint azt hitte, meg háborodtam; célzást is tett erre és ajánlotta, vonuljak vissza abba a füllkébe, amit részemre kijelöltek. Megnyugtattam, „hogy szives vendéglátása és jóindulata folytán egészen jól érzem már magam és higyje el, eszemnél vagyok és semmi bajom sincs.“ Ekkor elkomolyodott és nyiltan megkérdezett, „vajjon nem zavarta meg érzelmemet valami büntény, melynek következtében nagy ládába zártak és kitettek a tengerre. Ő már hallott olyat, hogy némely országban a bünösöket hibás és lyukas hajóra teszik és élelem, ital nélkül kihajtják a nyilt vizre. Ez esetben, bár sajnálja, hogy ilyen gonosz embert felvett a hajójára, mégis szavát adja nekem, hogy az első kikötőben, ahol partra értünk, kitesz a szárazra.“ Hozzátette, „hogy gyanuját nagyban növelték azok a balga dolgok, melyeket a matrózoknak mondtam a „doboz“-omról. Aztán a vacsora alatti furcsa pillantásaim és viselkedésem.“

Kértem, hallgatná meg történetemet figyelmesen: hüségesen elmondok mindent, ami ért, mióta utóljára elhagytam Angolországot, egészen a mai napig. Az igazság értelmes emberek fejébe mindig megtalálja az utat. Ez a derék kapitány, ki még hozzá nem is volt egészen iskolázatlan ember; hitelt adott szavaimnak és meg volt győződve őszinteségemről. Hogy szavaim valóságát bizonyitsam, megkértem, hozassa oda a szekrényt, melynek kulcsa zsebemben volt még, akkor már elmondotta volt nekem, mit müveltek a matrózok szobámmal. Jelenlétében kinyitottam a szekrényt és megmutogattam a ritkaságok kis gyüjteményét, melyet ama elhagyott országban halmoztam fel. Megmutattam kis fésümet, amit a király szakáll-sörtéiből csináltam, egy másik fésüt, melynek fogója őfelsége hüvelykujjának körméből készült. Volt ott egy sereg tü, rőfnyi hosszuak; volt négy darázsfulánk, egy szép aranygyürü, amit a királyné igen kedvesen ajándékozott nekem; lehuzta ujjáról és mint valami ővet, a nyakamba vetette. Kértem a kapitányt, fogadná el ezt a gyürüt hálám jeléül, de határozottan visszautasitotta az ajándékot. Aztán mutattam neki egy tyukszemet, amit sajátkezülg szeltem le az egyik udvarhölgy lábáról, ez akkora volt, mint egy jókora alma és megkeményedett, ugy, hogy mikor visszatértem Angliába, ezt a tyukszemet kivájattam, ezüsttel kibéleltettem és ivópohárnak használtam. Végre megkértem a kapitányt, szemlélné meg nadrágom szövetét, mely patkánybőrből készült volt.

Csak nagynehezen tudtam rávenni, hogy mégis elfogadjon egy fogat, valami lovásznak a foga volt, ez láthatóan nagyon tetszett neki, soká és kiváncsian nézegette; azután oly bőven és hálásan köszönte meg, hogy ez a csekélység igazán nem ért meg annyit. Ezt a fogat tévedésből huzta ki Glumdalclitch egyik szolgájának szájából valami ügyetlen orvos: egészséges fog volt, letisztitattam és eltettem, hossza lehetett egy láb, átmérője, alul, négy hüvelyk.

Kapitányom nagyon meg volt elégedve mindazzal, amit beszéltem és mutattam neki, odanyilatkozott „hogy az egész világot lekötelezem vele, ha Angliába visszatérve ezt az utamat leirom és kiadom nyomtatásba“. Válaszomban kifejtettem „hogy véleményem szerint a könyvpiacot máris elárasztották mindenféle utleirással: jelenleg csak azok a müvek érnek el sikert, melyek valamely rendkivüli eseménynyel foglalkoznak. Sok iró éppen azért inkább saját érdekére és hiuságára, más meg a tudatlan olvasó mulattatására gondol, mintsem az igazságra. Az én történetem csak néhány szokatlan eseményt foglal magában s nincs felcicomázva szép leirásokkal: furcsa fákról, növényekről, madarakról, sem vad népek ama barbár erkölcseinek és bálványimádásának gazdag jellemzését nem nyujtja, mint amilyeneket tucatszámra lel az ember felkapott utleirásokban. Mindazonáltal köszönöm rólam való szép véleményét és majd még meggondolom a dolgot“.

Még hozzátette: „nagyon csodálkozik, hogy miért orditok annyira, mikor véle beszélek, hiszen nem süket ő“. Megkérdezte, „vajjon a brobdingnagi király és királyné nagyothallók voltak-e?“ Mondtam, „hogy két éven át nagyon hozzászoktam ehez és én még inkább csodálkozom azon, hogy ő meg a matrózai csak ugy suttognak; bár hiszen azért jól megértem őket. Képzelje el, hogyha Brobdingnagba valakivel az utcán beszélgettem, az olyan volt, mintha minálunk valaki a templomtoronynyal társalogna: kivéve persze, mikor az asztalra tettek, vagy felemeltek a tenyerükbe“. Azt is elmondtam, „hogy milyen furcsa volt az, mikor először hajójára léptem és a matrózok körülálltak engem: olyan apró, picinyke kis teremtéseknek láttam őket, mintha még soha ilyent nem láttam volna. És hogy Brobdingnagba, mikor lassankint hozzászoktam ama rengeteg lények és tárgyak látványához, bizony nagyon kerültem a tükröt, mert az összehasonlitás nagyon szomoru érzéseket gerjesztett önmagammal szemben.“ A kapitány még azt is megjegyezte, hogy „étkezésnél megfigyelte, mennyire csudálkozom mindenen amit elém raknak, néha meg alig tarthattam vissza a nevetést, amit nem tud megérteni s amit hajlandó volt meghibbant eszem rovására irni“. Azt feleltem, „ez igaz, magam is csudálom, hogy voltam képes a nevetést elfojtani, látván akkora tálakat, mint egy garas; egy sertéscomb meg arra se volt elég, hogy beleharapjon az ember, aztán a poharuk, ami akkora, mint a mogyoróhéj; no és igy tovább. Brobdingnag királynője ugyan teljes házi felszerelést csináltatott nekem: fogalmaim mégis hozzáalakultak környezetemhez és kicsinységemet ugy tekintettem, mintahogy mások önnön hibájukat felismerik. A derék kapitány belement a tréfába és komolyan válaszolt, a régi angol közmondás értelmében, „hogy a szemem nyilván nagyobb, mint a gyomrom, ez utóbbi nem valami hires, hiszen egy napi böjtölés után alig ettem valamit“. Folytatva az ingerkedést, kijelentette továbbá „hogy szivesen adna száz fontot érte, ha láthatott volna a saskeselyü csőréből lenyilazni a tengerbe, mindenestül; csudálatos valami lehetett, amit el ne mulasszak megörökiteni az utókor számára“. A Phaeton-nal való összehasonlitás oly kézenfekvő volt, hogy a kapitány nem is engedte volna el; én ugyan nem voltam elragadtatva az ötlettől.

Anglia felé vezető utunkban az északi szélesség 44°-án és a hosszuság 143°-án északkeleti szél kapott bennünket. Két nap mulva azután, hogy behajóztam: heves passzát-szelet kaptunk, délfelé vitorláztunk, aztán Ujhollandia partjai hosszában, aztán dél-kelet-délfelé, mig el nem értük a Jóreménység fokát. Utunk kedvezően alakult; a részletek pontos leirásával nem akarom untatni az olvasót. Befutottunk némely kikötőbe, friss vizet és élelmiszereket szedtünk fel. Nem hagytam el a hajót egész 1706. juniusáig, kilenc hónappal megszabadulásom után, mikor a dünéken kikötöttünk, felajánlottam a kapitánynak minden javamat, zálogul a dij fejében, de megesküdött, hogy egy fillért se fogad el tőlem. Igen barátságosan bucsuztunk el, megigértettem vele, hogy otthonomban, Redriffben, egyszer meglátogat; aztán lovat és vezetőt béreltem öt shillingért, amit a kapitánytól kaptam kölcsön.

Utközben, látván az apró lovakat és fákat, a pirinkó emberkéket és marhát, sokszor az az érzésem volt, hogy Liliputban vagyok. Mindig attól féltem, hogy széttaposom a szembejövőket, gyakran hangosan rájuk kiáltottam, térjenek ki gyorsan, elannyira, hogy párszor majdnem beverték a fejem ezért a szemtelen modorért.

Mikor végre beléptem házamba (meg kellett kérdeznem, hol van, ugy elfelejtettem) és a szolga ajtót nyitott: meggörnyedtem és lehuztam a fejem, mint a kácsa, nehogy a szemöldökfába beleüssem. Feleségem elém jutott, hogy átöleljen, én azonban ugy lehajoltam, hogy a fejem a térdét verte; azt hittem, csak igy éri el a szájamat. Leányom letérdelt és kérte áldásom, de én nem vettem észre addig, mig fel nem állt; hozzá voltam szokva, hogy mindig fölfelé nézzek, hatvan lábnyira, akkor aztán átfogtam a derekát, hogy felemeljem magamhoz. Még néhány éppen ott tartózkodó ismerőssel és a szolgálókkal oly furcsán bántam, mintha óriási volnék és ők törpék. A feleségemnek például szemrehányást tettem, hogy lehet olyan fösvény; hiszen egészen kiéhezetten látom viszont és szegény leányom is csontig aszott. Egyszóval: olyan furcsán viselkedtem, hogy első pillanatban mindnyájan a kapitányom nézetén voltak, eszemet illetőleg. Ezt példaképpen emlitem fel, a szokás és előitéletek nagy hatalmának bizonyitására.

Csakhamar beállt a jó egyetértés köztem és családom közt. Feleségem könyörgött és kényszeritett, nehogy valaha eszembejusson megint tengerre szállani, sajnos, a sors ugy akarta, hogy nem volt módjában megakadályozni mindazt, amit az olvasó mihamar megtud. Boldogtalan utjaimnak második részét ezzel bezárom.

HARMADIK RÉSZ.
Utazás Laputába, Balnibarbiba, Luggnaggba, Glubbdubdribe és Japánba.

ELSŐ FEJEZET.

(Szerző megkezdi harmadik utját. – Kalózok elfogják. – Egy holland ember rosszakarata. – Szerző szigetre jut. – Laputába felszedik szerzőt.)

Tiz napig lehettem otthon, mikor meglátogatott William Robinson kapitány, Cornwallisból, a Jóremény nevü háromszáz tonnás vitorláshajó parancsnoka. Valamikor seborvos voltam azon a hajón, melyet ő vezényelt Levantéba. Mindig inkább barátjának tekintett, sem mint alárendeltjének: értesülvén róla, hogy megjöttem, bekopogott hozzám, nyilván üdvözletre, mert másról nem beszélt eleinte. De aztán gyakrabban járt hozzánk, kijelentette, mennyire örül, hogy ilyen ragyogó egészségben lát, aztán megkérdezte, „hogy most már egész életemre megtelepszem itt?“ hozzátette „csak azért kérdi, mert ő bizony két hónap mulva Hátsóindiába utazik,“ végre nyiltan kirukkolt vele, hogy igy meg ugy, ne vegyem rossz néven, de gondolt rá, milyen jó lenne, ha én volnék a hajóorvos, hogy kapnék magam mellé egy alorvost, meg két embert, hogy a fizetésem a megszokott bér duplája lenne és hogy ő rájött, az én ismereteim tengeri tudományokban legalább oly számosak, mint az övéi, hogy tehát ő tőlem mindig szivesen fogad el tanácsot, egészen ugy, mintha megosztanánk a hajó parancsnokságát.“

Annyi effajta, lekötelező dolgot mondott, olyan becsületes embernek ismertem, hogy képtelen voltam ajánlatát visszautasitani: az a szomjuság, hogy uj s megint uj tájakat lássak, minden balsorsom dacára, erősebb volt bennem, mint valaha. Csak a feleségemet volt nehéz meggyőzni: végre is ugy nyertem meg beleegyezését, hogy gyermekeink jövendő boldogságát juttattam eszébe, amihez pénz és vagyon kell.

1706 augusztus 5-én indultunk és 1707 április 11-én Forte St. George-ba érkeztünk. Három hetet töltöttünk itt, felujitottuk a legénységet mert többen megbetegedtek. Innen Tonkinba mentünk, elhatároztuk, hogy itt hosszabb ideig tartózkodunk. Az áru, amit venni szándékozott, még nem készült el teljesen, nem is volt rá kilátás, hogy hamarosan szállitják. Éppen ezért vett egy nagy dereglyét, megrakta mindenféle áruval, amivel a tonkinaiak a szomszéd szigeteken kereskednek, bérelt tizennégy embert a fedélzetre (ezek között három benszülöttet) és engem, mint parancsnokot, megbizott, kereskedjem a magam belátása szerint, mig ő Tonkin-ban elvégzi a dolgát.

Három napot vitorláztunk, mikor nagy vihar tört ki. Észak-kelet észak felé hajtott, aztán öt napig szép időnk volt, nyugatról állandó széllel. A tizedik napon két kalóz-hajó vett üldözőbe; csakhamar utólértek. Az én dereglyém annyira meg volt rakva áruval, hogy nem haladhattunk gyorsan, másrészt nem voltunk abban az állapotban, hogy védekezésre gondolhattunk volna. Mindkét hajó egyszerre ért be, a kalózok dühösen rontottak a fedélzetre, de hogy mindnyájunkat arcraborulva találtak (ezt adtam ki parancsba) csak megkötöztek bennünket és őrt hagyva hátra, a dereglye belsejébe hatoltak.

A kalózok között egy hollandust vettem észre, akinek, ugylátszott, nagy tekintélye volt, bár nem volt egyik hajónak se a parancsnoka. Felismerte, hogy angolok vagyunk és töredezett angol szavakban esküdözött, hogy páronkint összekötve a tengerbe löket mindnyájunkat. Elég jól beszélek hollandusul: megmondtam, kik vagyunk és kértem őt, gondolja meg, hogy keresztyének vagyunk és szövetséges ország alattvalói, hogy inkább inditsa a kapitányt irántunk könyörületre. Erre mégjobban felbőszült, ismételte vad fenyegetéseit, társai felé fordult és heves taglejtések közt japán nyelven beszélt hozzájuk, gyakran ejtve ezt a szót: christianos.

A nagyobbik kalózhajót japán parancsnok vezényelte, aki tudott valamit hollandusul, nem sokat. Hozzám jött és több kérdés után, melyekre alázattal feleltem, azt mondta, hogy „nem fogunk meghalni“. Mélyen meghajtottam magam, majd a hollandus felé fordulva igy szóltam: „nagyon restellem, hogy több irgalmat találtam egy pogányban, mint keresztyén testvéremben“. Hamar volt okom rá megbánni ezt a bolond beszédet. A gonosz európai, miután sokáig hiába próbálta rávenni a két kapitányt, hogy dobjanak a tengerbe (nem akarták megszegni nekem adott szavukat) végre mégis elérte, hogy büntetést eszeltek ki részemre, mely sok tekintetben szigorubb volt a halálnál. Embereimet két részre osztva átvitték a kalózhajókra, dereglyémre uj legénységet raktak fel. Rám pedig kiszabták, hogy kicsiny sajkában vizrebocsátanak, evezőkkel és egy vitorlával, négy napra való élelmiszerrel, amit a japán kapitány a saját készletéből megduplázott, nem türve azt sem, hogy emberei megmotozzanak. Leszálltam a csolnakba, mig a hollandus, aki a födélzeten állt, átkokkal halmozott el és gonosz szavakkal, amiket csak emberi nyelv kifejezhet.

Egy órával a kalózok támadása előtt még méreteket eszközöltem: a szélesség 46-ik és a hosszuság 183-ik fokán voltunk. Alig voltam a kalózoktól láttávolban, kivettem zseb-látcsővemet és dél-keleten több szigetet pillantottam meg. Kifeszitettem a vitorlát, a szél kedvező volt, gondoltam, talán elérem a szigeteket. Három óra alatt el is értem az elsőt, sziklás part volt, mégis találtam néhány madártojást, száraz tengeri gyomból tüzet raktam és megsütöttem. Ez volt a vacsorám: elhatároztam, hogy készletemmel addig gazdálkodom, amig csak lehet. Egy szikla árnyában töltöttem az éjszakát, füvet raktam a fejem alá és elég jól aludtam. Másnap a következő szigetre vitorláztam, innen egy harmadikra és egy negyedikre, hol vitorlával, hol evezővel. Nem akarom untatni az olvasót e szomoru és egyhangu részletekkel. Elég az hozzá, hogy az ötödik napon elértem az utolsó szigetet, mely az elsőtől kelet-dél-kelet felé fekszik.

Ez a sziget nagyobb volt, mint a többi; öt óra alatt elértem. Csaknem körülhajóztam, mig kikötésre alkalmas hely kinálkozott; keskeny földnyelv volt ez, háromszor akkora talán, mint az én csolnakom. Egészen sziklás sziget volt, néhol kis csomó füvek és édesillatu levelek. Ettem, ittam valami keveset, maradék készletemet eldugtam egyikébe a számos barlangoknak, találtam egy egész rakás madártojást és száraz tengeri füvet, amivel majd másnap tüzet rakhatok és ugy, ahogy megsüthetem a tojásokat; volt nálam kova, acél és gyujtóüveg. Egész éjszakámat abban a barlangban töltöttem, ahová készletemet rejtettem el, ugyanaz a száraz fü és tengeri gyom volt az ágyam, amit tüzifának szántam. Nagyon keveset aludtam; bánatom és aggodalmam elnyomta fáradtságomat és ébrentartott. Beláttam, hogy lehetetlenség életben maradnom e kopár vidéken és hogy nyomorultul el kell pusztulnom. Oly nyomorultnak és levertnek éreztem magam, hogy nem volt erőm felkelni. Már magasan állt a nap, mikor végre rászántam magam, hogy kimásszak barlangomból. Egyideig a sziklák közt járkáltam: az ég ragyogó tiszta volt és a nap oly forrón sütött, hogy kénytelen voltam az arcomat elforditani, mikor egyszerre csak az történt, hogy a nap hirtelen elsötétedett, de valahogy másképpen, mint olyankor szokott, ha felhő áll elébe. Megfordultam s köztem és a nap között egy nagy, sötét testet láttam, mely a sziget felé közeledett, két mérföldnyi magasságban lebegett és hat, vagy hét percig eltakarta a napot. A levegő azonban nem lett hüvösebb, se az ég nem sötétedett el, olyan volt, mint mikor hegy árnyékában áll az ember. Ahogy közelebb jött, átlátszatlan szilárd anyagu testnek bizonyult, melynek feneke alul lapos, sima és erősen fénylik, amint a tenger ragyogását visszaveri. Kétszáz rőfnyi magaslaton álltam, közel a parthoz s egyszerre láttam, hogy ez a nagy test lassan sülyed, végre csaknem párhuzamosan állunk szemben, alig egy angol mérföldnyi távolságban. Zseblátcsövemet szedtem elő és ekkor tisztán kivehettem, hogy a nagy test szélein emberek járkálnak fel és alá, ott, ahol az lejtősnek látszott; de hogy mit csinálnak, azt nem vehettem ki.

Az élethez való természetes ragaszkodás azonnal élénken felujjongott bennem: remélni kezdtem, hogy ez a kaland valami módon kisegit reménytelen és kétségbeejtő helyzetemből. Egyuttal pedig szinte kábult ámulat fogott fel: szigetet látván lebegni a levegőben, melyet emberek népesitenek be, mely sülyed és emelkedik vagy siklik a levegőben, a lakók tetszése szerint. De nem lévén hangolva akkor, hogy e csodás jelenségen tünődjem, inkább lázasan figyeltem, milyen irányt vesz a sziget, mert néhány pillanatig csendben, egyhelyben lebegni látszott. Kevéssel azután közeledett felém, láthattam kőkeritéssel körülvett parkjait, mögöttük lépcsőket és csarnokokat, több egymás fölé épitett terrászt. A legalsó folyosón néhány ember állott és mintha horgásztak volna valamire, mások meg ezeket nézték. Meglengettem sapkámat (kalapom rég elveszett már) és zsebkendőmet a sziget felé és torkom szakadtából kiáltozni kezdtem. Azután figyelmesen vizsgáltam a hatást és a sziget felém forduló részén embertömeget láttam összeverődni. Rámmutogattak, láttam, hogy felfedeztek már, bár nem válaszoltak kiáltásaimra. Aztán láttam négy vagy öt embert, amint nagysebesen fut fel a lépcsőkön, a sziget csucsa felé, ahol végül eltüntek. Ugy véltem, ezek nyilván rendelkezési jogot kérni mentek valami parancsoló személyhez, hogy intézkedhessenek.

A tömeg egyre nőtt. Félóra mulva megmozdult a sziget és emelkedni kezdett: a legalsó folyosó most száz rőfnyire közeledett hozzám. Könyörgő mozdulatokat tettem s alázatos hangon rimánkodtam a magasba: de senki sem felelt. Akik közel álltak hozzám, ruhájuk után itélve, kiváló személyek, komolyan tanácskozni látszottak, gyakran pillantva felém. Végre egyikük megszólitott: lágy, tiszta és udvarias hangon, mely kiejtésben az olaszhoz hasonlitott. Olaszul feleltem, remélve, hogy e nyelv hangzása legalább kellemesen érintheti fülét. De nem értettük meg egymást, bár könnyen felfogható volt, mit akarok, mert hiszen nyomoruságos állapotomat szemükkel láthatták.

Jeleket adtak, hogy jőjjek le a szikláról s közeledjem a parthoz, amit rögtön megtettem. A repülő sziget ekkor ugy helyezkedett el, hogy széle éppen fejem fölött állt, mire az alsó folyosóról lánc ereszkedett, alján kényelmes ülőpaddal, erre ráültem, megfogóztam és éreztem, amint csigák segélyével felhuznak.

MÁSODIK FEJEZET.

(A laputabeliek jellemzése. – Szerző beszámol a nép müveltségéről. – A király és udvara. – Hogy fogadják szerzőt? – A bennszülöttek félénkek és nyugtalanok. – A benszülött asszonyok.)

Alig értem partot, nagy tömeg vett körül: azok, akik közelebb álltak, előkelőbb férfiaknak látszottak. A csudálkozás minden jelével nézegettek, én sem maradtam adós, bámulnom kellett, mert sohasem láttam még ilyen sajátságos ruhákat és mozdulatokat. A feje mindegyiknek félre volt hajtva, egyiknek jobbra, másiknak balra: egyik szemük befelé fordult, a másik szemük egyenesen fel az égre. Ruhájuk tele volt mindenféle cifra figurákkal: napok, holdak, csillagok; másoknál hegedük, fuvolák, hárfák, trombiták, gitárok diszitették a szövetet, meg egyéb instrumentumok, amiket nem is ismernek Európában. Aztán láttam néhány alakot, közönséges szolga-öltözetben, ezeknek a kezében volt egy pálca, a pálca végére felfujt hólyag kötve, ugy nézett ki, mint valami kereplő. A hólyagokban volt néhány száraz borsószem, vagy apró kavics, mint később megtudtam. Ezekkel a hólyagokkal néha a fülére vagy a szájára csaptak azoknak, akik a közelükben álltak. Ezt a dolgot akkor fel nem foghattam, mit jelent. Ugy látszik, ezek az emberek annyira el vannak foglalva belső elmélkedéssel, hogy sem beszélni nem tudnak, sem meghallgatni nem tudják egymást anélkül, hogy valamely külső érintés halló- és beszélőszervük tudatára nem ébresztené őket: ennélfogva azok, akik tehetik, tartanak maguknak egy ugynevezett koppantó-cselédet (eredetiben: climenole) és soha nem hagyják el a házat nélküle. Ennek a cselédnek aztán az a dolga, hogy mikor két-három, vagy több ember összekerül: szépen odakoppant annak a szájára, akinek beszélnie kell és annak vagy azoknak a jobbfülére, akikhez a beszéd szól. Ez a koppantó egyuttal elkiséri gazdáját olyankor is, mikor sétál és gyakran a szemére koppant; az emberek itt ugyanis annyira el vannak merülve gondolataikba, hogy minden percben neki mennének valaminek, vagy gödörbe esnének, vagy fellöknék egymást, vagy kiböknék a falat enélkül.

Kellett, hogy erről felvilágositsam az olvasót, mert enélkül éppenugy nem értené meg azokat a jelenségeket, melyek fogadtatásomat kisérték, mint ahogy én nem értettem akkor. Mikor megindultunk felfelé a lépcsőn, kisérőim többször egészen elfelejtették, mi történt és hogy itt vagyok, többször magamrahagytak, mig aztán a koppantók nem frissitették fel emlékezetüket. Idegen ruhám és idegen arcom egészen közömbös volt nekik, nemkülönben a csőcselék kiáltozása is, melynek figyelme szabadabbnak és élénkebbnek látszott.

Végre elértük a palotát és beléptünk a fogadószobába. Ott ült a király egy trónon, kétoldalt magarangu személyek. A trónus előtt állt egy asztal, tele földgömbökkel, korongokkal, fizikai müszerekkel, mindenféle fajtában. Őfelsége észre se vett bennünket, hogy beléptünk, bár ez nem minden zaj nélkül történt, mert az egész udvar odatolult az ajtóhoz. De, mint megtudtam, őfelsége akkor mélyen el volt merülve egy probléma vizsgálatába, s legalább egy óráig kellett várakoznunk, mig azt megoldotta. Kétoldalt két kis apród állt, koppantóval: mikor ezek látták, hogy befejezte a gondolatfolyamatot, megmozdultak, az egyik szájára koppantott őfelségének, a másik a jobbfülére: mire őfelsége ugy riadt fel, mint aki álomból ébred, rámnézett és kisérőimre és eszébe jutott, hogy miért állunk itt: jövetelemről előzőleg értesitették volt. Néhány szót ejtett, mire azonnal mellettem termett egy fiatal legény, kezében koppantóval és odakoppantott a jobbfülemre. Kézzel-lábbal jeleztem, hogy nincs szükségem erre a szerszámra, mely eljárás, mint később értesültem róla, őfelsége és az udvar szemében nagyon leszállitotta értelmi képességeimet. A király, ahogy kivettem, kérdéseket intézett hozzám; mindenféle nyelven feleltem neki, mikor kiderült, hogy sehogy se érthetjük meg egymást; rendeletére a palotának egy másik termébe vezettek (ez az uralkodó mindegyik elődjét felülmulta az idegenek iránti vendégszeretetben), ahol két szolgát adtak mellém, hogy ellássanak. Ebédet hoztak és négy magasrangu személy, kiket, ugy emlékeztem, a király közelében láttam, megtisztelt vele, hogy velük étkezhettem. Két fogást hordtak fel, három-három tálon. Az egyik fogás ürücomb volt, de szabályos lapu piramisba vágva, háromszögekből, aztán egy romboid-alak, marhahusból, végre gömbalaku pudding. A második fogás kacsa volt, két darab, ugy kötve össze, mint egy hegedü, a köritékben fuvola- és furulyalaku burgonyák uszkáltak, aztán egy hárfaalaku borjumell. A szolgák kocka, henger, paralellogramm és más mértani alaku kenyereket szeltek le nekünk.

Még ebédnél ültünk, mikor bátorságot vettem magamnak és megkérdeztem egyes dolgok nevét az ő nyelvükön. Koppantóik segélyével, s a nemes urak kegyesen válaszoltak, nyilván abban a reményben, hogy képességeik és tehetségeik felett való bámulatomat nagyban emelni fogja, ha majd társaloghatunk. Csakhamar magam kértem kenyeret, italt, amire szükségem lehetett.

Ebéd után visszavonult a társaság, a király részéről egy ur jelent meg nálam koppantóval. Tintát, tollat, papirost hozott, néhány könyvet is és jelekkel értésemre adta, hogy nyelvleckék dolgában jár, ő fog engem tanitani. Négy órát ültünk egyhelyben, ez idő alatt szép sereg szót irtam le oszlopba, oldalt a forditással, külön füzetbe néhány rövid mondatot. Tanitóm ugyanis ilyeneket csinált: odaszólt egyik szolgámnak, hogy hozzon valamit, vagy forduljon meg, vagy üljön le, sétáljon, álljon és igy tovább. Erre aztán leirtam, hogy mondják ezt az ő nyelvükön. Egy könyvben megmutogatta nekem a nap, hold és csillagok alakjait, az egyenlitőt, az égőveket, a sarkköröket, számos planéta és állócsillag lajstromát. Megadta egy egész sereg hangszer nevét és leirását és nagy vonásokban a velük való bánásmód müvészetének müszavait. Miután a tanitó elment, a szavakat, forditással együtt, ábécés rendbe szedtem. Ily módon néhány nap alatt már emlitett jó emlékezőtehetségem képessé tett, hogy nyelvük titkaiba pillanthassak.

Az a szó, amit „repülő sziget“-nek, vagy „lebegő sziget“-nek forditok, eredetiben igy hangzik: Laputa. Hogy honnan és hogyan származik ez a szó, nem tudom pontosan. Lap a régi, avitt nyelven magas-at jelent, untuh pedig kormányzót, uralkodót – állitólag, szóhasonlással, igy származott az eredeti Lapuntuh-ból a mai Laputa. A magam részéről ezt a levezetést kicsit kényszeritettnek vélem. Egyszer vettem magamnak a bátorságot s néhány laputabeli tudósnak megjegyeztem, hogy véleményem szerint Laputa annyit jelent, mint lap uted – lap, határozóilag annyit tesz: napsugarak tánca a tengeren és uted annyit tesz: szárny. Nem akarok nagyképüsködni, de azt hiszem, ez a helyes megoldás; különben az igazságos olvasóra bizom, itélje meg.

Azok, akikre a király rábizott engem, kijelentették, hogy öltözékem nagyon szegényes; másnap reggelre szabót rendeltek és mértéket vétettek egy öltözet ruhához. Már ezt az operációt egészen másképpen csinálta a laputabeli szabó, mint ahogy Európában megszoktuk. Először is kvadránssal lemérte magasságomat, aztán mérce és iránytü segélyével kiszámitotta testem arányait és körvonalait: mindezt papiron. Hat nap mulva elhozta a ruhámat, nagyon rosszul volt szabva, hol bő volt, hol szük; később rájöttek, hogy az algebrai képletekben elvétett egy számot. Vigasztalásomul szolgált, hogy ezek az esetek itt igen gyakoriak és nem tulajdonitanak ezeknek nagy fontosságot.

Mig a ruhám készült, otthon maradtam és szorgalmasan bővitettem szótáramat. Mikor legközelebb az udvarnál tisztelegtem, a király beszédéből sokat megértettem már; néhány alázatos szót válaszoltam is. Ő felsége elrendelte, hogy a sziget északkeleti irányt váltson Lagoda felé, ez a szárazföldi királyság fővárosa. Kilencven mérföldnyi távolságról volt szó, amit ötödfél nap alatt megtettünk. Fogalmam se volt róla, hogyan történik a sziget mozgatása. Másnap reggel tizenegy órakor a király, sajátkezüleg, udvarának és tisztikarának kisérete mellett, három óráig játszott különféle hangszereken, egyfolytában. Majdnem megsiketültem a lármától, nem is sejtettem, mire jó ez, mig tanitóm fel nem világositott. Elmondta, hogy „e sziget lakói hozzászoktak a szférák zenéjéhez, mely bizonyos időközökben hallható. Most az udvar is részt vesz ebben a hangversenyben, mindenki azon a hangszeren muzsikál, amelyen lekinkább jeleskedik.“

Lagoda felé való utunkban őfelsége több város és falu fölött megállitotta a szigetet, hogy a nép kérvényeit átvegye. Ecélból erős köteleket bocsátottak le sulyzókkal, ezekre a kötelekre odalent rákötötték a kérvényeket, mire, mint az iskolásgyerekek papirsárkánya, felrepült a kérvény. Néha bort és élelmiszereket is kaptunk alulról, amit csigákkal huztunk fel.

Matematikai ismereteim nagyban hozzásegitettek, hogy a laputabeliek kifejezéseit, beszédmodorát megértsem. Fogalomkörük tele volt tudománynyal és zenével, ez utóbbiakhoz is értettem valamit. Gondolataikat állandóan vonalakban és idomokban fejezik ki. Ha például valamely asszonynak vagy állatnak a szépségét akarják dicsérni, rombuszokban, körökben, paralellogrammokban, elipszisekben és más mértani alakzatokban irják le, vagy zenei müszavakkal. A király konyhájában egész sereg fizikai müszert és instrumentumot találtam; ezekkel vagdalják szabályos formákba a hust, amit őfelségének feltalálnak.

Házaikat igen rosszul épitik. A falak ferdék, a szobákban egyetlen rendes sarkot nem talál az ember. Ez onnan van, hogy a gyakorlati geometriát megvetik, azt mondják, közönséges és gépies munka az. Viszont az ő utasitásaik, amiket a munkásoknak adnak, oly elfinomultak és komplikáltak, hogy ezek az egyszerü emberek nem is érthetik meg és rendesen elhibázzák az épitést. Papiron a laputabeliek igen ügyesek, a szabályokat kitünően értik és kezelik. A közönséges, fizikai cselekedetekben, életmódban mégis alig láttam nehézkesebb, félszegebb, ügyetlenebb népet. Matematikai és zenei kérdéseken kivül más körben képtelenek mozogni. Igen rosszul vitatkoznak, szeretnek ellentmondani, hacsak nincs igazuk, ami ritkán történik meg. Képzelő-erő, invenció: idegen fogalom náluk, még csak szavuk sincs ezekre a fogalmakra. Minden gondolatukat a két fentemlitett tudomány mivelésére forditják.

Sokan közöttük, főleg azok, akik csillagászattannal foglalkoznak, hisznek az asztrológiában, csillagjárásban is, bár nyiltan restellik ezt bevallani. Amin leginkább csodálkoztam: ezek nagy előszeretettel foglalkoznak napi politikával. Beleszólnak közügyekbe, állami kérdésekben véleményt mondanak és a pártnézetek árnyalatairól szenvedélyesen vitatkoznak. Ezt a hajlamot különben számos európai matematikusnál is megfigyeltem, bár e két tudomány között semminemü rokonságot nem tudok felismerni. Talán ugy képzelik, hogy valamint a legkisebb körnek ugyanannyi foka van, mint a legnagyobbiknak, éppugy a világ szabályozása és forgatása nem kiván több hozzáértést, mint amennyi egy földgömb pörgetéséhez kell. Vagy talán az emberi természet egy nagyon közönséges betegségéből származik az ilyesmi; hogy mindig azok a dolgok érdekelnek bennünket leginkább, amelyekhez semmi közünk nincsen s melyekhez sem képzettségünk, sem tehetségeink nem elegendők.

A laputabeliek állandó nyugtalanságban élnek: lelkük egy pillanatra se békül meg: mégis, ami egyre foglalkoztatja érzelmüket, nagyon kevés jelentőséggel bir az emberiség létérdekében. Állandóan azon rettegnek például, hogy az égitestek állásában valami zavar történhetik; hogy a föld, amint egyre közeledik a naphoz, végre egészen beleesik majd; hogy a nap felszine fokról-fokra kihül és megkérgesedik a kilökött lávatömegtől s majd nem világitja a többi világot; hogy a föld csaknem összeütközött legutóbb is egy üstökös farkával; hogy a legközelebbi üstökös, melynek jövetelét harmincegy éven belül várják, valószinüleg szétmorzsol bennünket; mert ha perihéliumban bizonyos távolságnyira közeledik a naphoz (amitől, számitásaik alapján, okunk van tartani), oly hőfokot ér el, mely tizezerszer nagyobb a veresen izzó vas hőfokánál, naptávolban viszont egymillió és tizennégy mértföld hosszu csóvát huz maga után, amelybe, ha százezer mértföldnyi távolságban a nucleustól, vagyis magtól belekerül a föld, azonnal tüzet fog és hamuvá ég; hogy a nap, naponta lövelve fényét és melegét, anélkül, hogy uj erőt gyüjtene, végre teljesen kimerül s megsemmisül, amivel együtt jár a föld pusztulása és mindama bolygóké, melyek a naptól kapnak fényt és meleget.

A laputabelieket annyira nyugtalanitotta és rémitgeti mindez s más effajta veszély előérzete, hogy aludni se mernek békében s az élet közönséges örömei és szórakozásai nem feledtetik velök e félelmeket. Ha reggel valamely ismerőssel találkoznak, első kérdésük, hogy van a nap kedves egészsége, milyen szinben volt, mikor lenyugodott, mikor felkelt, és hogy van-e valami remény, hogy mégse ütközünk össze az üstökössel. Az effajta beszélgetésbe ugy belemerülnek, mint a kis fiuk, amikor nagy élvezettel és mohón végighallgatnak mindenféle szellemekről és kisértetekről szóló történeteket, aztán nem mernek lefeküdni a sötétben.

Ennek a szigetnek az asszonyai igen életvidorak: nagyon megvetik férjeiket s kiváltképpen kedvelik az idegent. Van is ilyen rengeteg, a szárazföldről szállnak be, mindenféle ügyes-bajos dolgukban, városi ügyekben, üzleti utakon. Ezeket viszont igen megvetik a laputabeli férfiak, mert alacsony értelmüeknek tartják őket. Az idegenek közül válogatják aztán a hölgyek gavallérjaikat. A csunya csak az a dologban, hogy egész nyiltan és biztonságosan teszik ezt, a férj annyira el lévén merülve elmélkérdésekbe a feje bubjáig, hogy a szemeláttára udvarolhatnak egymásnak az asszony és szeretője; férjuram csak el legyen látva papirral, körzővel s a koppantó ne zavarja meg.

Az asszonyok és lányok sokat panaszkodnak azon, hogy ugy el vannak zárva ezen a szigeten: pedig gyönyörü vidék ez és ők nagy pompában és bőségben élnek, azt tehetik, ami jólesik. Ők azonban szeretnének világot látni, csakhogy a király engedélye nélkül nem szabad leszállaniok a szigetről, és ezt az engedélyt nagyon nehéz megszerezni; számos esetből kitapasztalták a férfiak, hogy a nők, ha egyszer odalent vannak, soha többé nem jönnek vissza, a levegőbe. Beszéltek nekem, egy magasrangu udvarhölgyről, több gyermek anyjáról, aki a miniszterelnök felesége volt, gazdag körülrajongott személy, férje bálványa, a legszebb palota urnője, hogy ez egyszer kiszállott Lagodában, a fővárosban, azzal, hogy beteg és szédülései vannak. Elmaradt félévig, végre küldöncöt menesztettek, hogy keresse meg és megtalálták egy sötét és piszkos csárdában, rongyok között: a ruháit eladta és abból tartott el egy vén, otromba, ferdenyaku lovászt, aki mindennap elverte és akitől alig tudták aztán elszakitani, nem akarta elhagyni. Férje szerelemmel és gyöngédséggel fogadta, nem tett szemrehányást; egy hónap mulva valahogy megszökött, ékszereivel együtt, visszament az emberéhez, azóta se hallottak róla.

Az olvasó persze azt hiszi, most holmi angol novellát mondtam el neki, és hogy ez nem a távol Indiákon tul történt. Kérem az olvasót, fontolja meg, hogy az asszonyi szeszély nem függ éghajlattól és nemzettől és hogy a nők sokkal egyformábbak, mintsem valaha hittük és szomoruan elismertük.

Egy hónap mulva elég szépen beszéltem a laputai nyelvet, tudtam válaszolni a király kérdéseire, ha fogadni kegyes volt. Őfelsége egy cseppet sem volt kiváncsi arra, hogy milyen országból jöttem és hogy ott milyenek a törvények, milyen a vallás, a történelem, ehelyett a matematikáról való nézeteim érdekelték. Amit magamról beszéltem, az egészen közömbösen hagyta és megvetően hallgatott, bár a koppantók szorgalmasan müködtek kétoldalt.

HARMADIK FEJEZET.

(Egy jelenség, a modern bölcsészet és asztronómia világitásában. – A laputabeliek nagy fejlettsége az utóbbi tudományban. – Hogy nyomja el a király a felkeléseket?)

Minden külföldi ember kiváncsi: én is, mielőtt tovább buvárkodtam volna, engedélyt kértem a királytól, hadd tekinthessem meg a sziget nevezetességeit. Szivesen megadta beleegyezését és tanitómat rendelte mellém evégből. Főleg az érdekelt, milyen módon mozog és lebeg ez a sziget a levegőben. Arról, amit megtudtam, természettudományi pontossággal beszámolok az olvasónak.

A repülő vagy lebegő sziget alakja szabályos kör, melynek átmérője 7837 rőf, szóval ötödfél mérföld, és tizezer hold terület. Vastagsága háromszáz rőf. Feneke, amit csak alulról lehet látni, kétszáz rőf vastagságu sima gyémántdarab. Ezen nyugodnak a különféle kőzetrétegek, a legfelső réteg dus humusz, tiz-tizenkét láb mélységü. A felület befelé lejtőződik, ugy, hogy minden eső és csapadék apró patakokban a sziget közepére folyik, ahol négy nagy medencébe gyül össze, mindegyik medence félmérföld kerületü. Ezekből a medencékből a viz nappal elpárolog, ugy, hogy nem önthetnek ki, de különben is a sziget fel tud emelkedni a felhők és vizpárák fölé, ahol nem esik és nem csapódik le a viz. A természettudomány szerint két mérföldnyi magasságban már nem igen képződik felhő, amit ebben a városban is megfigyeltek.

A sziget közepén ötven rőf átmérőjü luk van: ezen keresztül a csillagászok hatalmas csarnokba szállnak alá, amit éppen ezért flandona gagnolé-nak, vagyis a csillagászok barlangjának neveznek: ez a felszin alatt fekszik, száz lábnyira a gyémántlaptól. E barlangban husz lámpa ég folytonosan, melyek, visszaverve a gyémánt ragyogását, erős fényt árasztanak mindenfelé. A barlang tele van sextansokkal, kvadránsokkal, látcsövekkel s más csillagász-műszerek állnak ott garmadában. Legnagyobb látványossága azonban egy delejtű, rengeteg nagy, alakra olyan, mint valamely szováta. Hossza hat rőf, középen három rőf vastag. Ez a delejtű középen erős gyémánttengelyen forog, oly könnyedén, hogy egy ujjal elmozditható. Körülötte négy láb mélységü gyémánthenger, melynek átmérője tizenkét rőf: ez nyolc, hatlábmagas gyémántlábon nyugszik. Homoru felének közepén tizenkét hüvelyknyi vályu van, ebben áll a tengely és ebben mozog.

Ezt a követ semmiféle erővel nem lehet elmozditani, össze van kötve a sziget alsó részét képező gyémántlappal.

E delejtü segélyével emelkedik és sülyed a sziget s siklik bármely irányban. E tü egyik hegye vonzó, másik hegye taszitó erőt fejt ki: ha már most a delejtüt felfelé irányitják, ugy, hogy a vonzóerő fordul a föld felé, akkor a sziget sülyedni kezd, ha a taszitó végét forditják a föld felé, akkor a sziget emelkedik: ha ferdén áll a delejtü, úgy mozog a sziget is. E delejtüben az erők mindig párhuzamosak az iránynyal.

Ilyen ferde mozgással irányitják a szigetet az ország különböző részébe. Mondjuk, hogy AB jelentse azt a vonalat, melyet képzeletben huzunk keresztül Balnibarbi tartományain. CD legyen az iránytü, C a vonzó vége a tünek, D a taszitó. Most forditsuk lefelé a taszitó végét, akkor a sziget ferdén felfelé, D irányában emelkedik. Elérve D-t, a kő megfordul tengelyén, mire E felé mozog a vonzó-vég, mire a sziget ferdén E felé sülyed, a tengely tovább mozog a vályuban, mig a tü felveszi az EF helyzetet, taszitó-végét lefelé irányitva, mire a sziget F felé mozog. Igy, változtatva a tengely állását, mozog a sziget: emelkedik és sülyed; vagy, viszonylagosan ferdén emelkedik és ferdén sülyed, miáltal más irányokban halad.

De meg kell jegyeznünk, hogy a sziget nem repülheti át a tartomány határait: sem pedig nem emelkedhetik négy mérföldnél magasabbra. A csillagászok, akik hosszu értekezéseket irtak erről, ugy magyarázzák e jelenséget, hogy a delejező nem hat négy mérföldnél messzebb s hogy azok a sajátságos ásványok, melyek a delejtüre hatnak, s melyek lent, a szárazföldben vannak, éppen csak ebben a tartományban fordulnak elő s a Föld más részeiben nincsenek is efféle ásványok. Már most, azokat a földrészeket, melyek igy a delejtü hatása alatt vannak, könnyen hatalmába keritette az uralkodó, főlényes helyzetében, de hatalma nem terjed tul az ország határain.

Olyankor, mikor a delejtü függőlegesen áll a vályuban: a sziget egy helyben lebeg: mindkét pontja egyenlő távolságban lévén a földtől, az egyik lefelé huzza, a másik fölfelé taszitja a szigetet, igy aztán nem áll be gyorsulás.

Erre a delejtüre megbizott csillagászok vigyáznak, ezek adják meg időről-időre a szigetnek azt az irányát, amit őfelsége óhajt. Életük nagy részét az égitestek vizsgálatában töltik: nagyitóüvegeik sokkalta élesebbek és jobbak, mint a miéink. Legnagyobb csillagvizsgálójuk csak három láb széles és mégis tisztábban mutatják a csillagokat, mint a mi száz láb átmérőjü lencséink. Olyan felfedezéseket tettek, amilyenekről nem is álmodnak az európai csillagászok: tizezer állócsillagot jegyeztek fel: mi harmadrészéről se tudunk. Felfedezték a Mars két bolygóját, a belső, a főbolygó, háromszoros, a külső ötszörös átmérőjének távolságában kering; az első tiz, a másik huszonegy és fél óra alatt kerüli meg a Marsot.

Feljegyeztek kilencvenhárom különféle üstököst és pontosan megállapitották visszatérésük idejét. Ha igazak a megfigyelések, kivánatos volna, hogy nyilvánosságra kerüljenek: az üstökösökről szóló gyenge és hiányos elméleteket a csillagászati tudományok többi ágainak tökélyére lehetne emelni általuk.

Ami a királyt illeti, ő volna a világ legkorlátlanabb uralkodója, hacsak rá tudná venni minisztereit, hogy támogassák őt ebben, ezeknek azonban többnyire a szárazföldön vannak birtokaik és meggondolva, hogy udvari kegyencnek lenni nagyon bizonytalan állapot: inkább nem egyeznek bele, hogy az országot rabszolgává tegyék.

Két módja van a királynak, engedelmességre birni a népet, ha valamelyik város fellázad vagy megtagadja az adót. A szelidebbik eljárás az, hogy a fellázadt város fölé emelik a szigetet, nem mozdulnak onnan, mire az illető városra nem süt a nap, nem esik az eső, a lakókat elárasztja a piszok, megfertőzi a betegség. Ha a felkelés nagyobbméretü, egyidejüleg köveket is dobálnak le rájuk felülről, ami elől csak pincékbe és barlangokba lehet elbujni, mig a házak tetejét összerombolják a kövek. Végre, ha még tovább makacskodnak, vagy bujtogatják a népet: akkor az utolsó ráció következik: az egész szigetet ráejtik a városra, amit ez pillanat alatt emberestül, házastul porrázuz. Ez azonban nagyon kivételes rendszabály, amihez csak utolsó esetben nyul az uralkodó: nagyon kockázatos lépés ez, amit a miniszterek se igen mernek ajánlani, mert nagy baj volna, ha gyülöltté válnék a nép előtt az a sziget, mely a király dominiuma.

Van még egy másik ok is, ami végett ennek az országnak uralkodói nagyon is óvakodnak az ilyen borzasztó eljárástól, hacsak végzetes kényszerüség nem lép fel. Lehetnek ugyanis abban a városban, melyet összezuzásra itéltek, magas sziklák, vagy tornyok, vagy kőoszlopok: már most egy hirtelen zuhanás megsérthetné a sziget fenekét, avagy alsó lapját, mely mint emlitettem, gyémántból van ugyan és kétszáz rőf vastag, mégis, egy erős lökéstől megrepedhet, vagy megpattanhat valami tüztől, ami a kéményekből száll fel. Éppen ezért a király, ha nagyon haragszik s elhatározza, hogy megtöri a lázongó várost, mindig ugy rendeli, hogy rendesen és óvatosan sülyedjen a sziget, részint alattvalói iránt érzett gyöngédségből, részint talán attól tartva, hogy megreped a sziget feneke, mely esetben, a tudósok véleménye szerint, a delejtü már nem tudná felemelni a szigetet, hanem az egész tömeg lezuhanna a földre.

Egy régi törvény rendelete szerint sem az uralkodó, sem két idősebb fia nem hagyhatják el a szigetet, a királyné is csak akkor, ha tul van a gyermekágyon.

NEGYEDIK FEJEZET.

(Szerző elhagyja Laputát. – Utazás Balnibarbiban. – A főváros. – A főváros és vidékének leirása. – Szerzőt egy magasrangu ur barátságosan fogadja. – Szerző vitája ugyanezzel.)

Távol legyen tőlem azt állitani, hogy rosszul bántak velem a szigeten, mégis be kell vallanom, kezdtem ugy érezni, hogy nagyon is mellőznek és nem tisztelnek kellőképpen, sem a királyt, sem a népet egyéb nem érdekelvén, mint zene és mennyiségtan, mely tudományokban pedig nem lehettem oly jártas, mint ők. Másrészt, miután a sziget minden nevezetességét megtekintettem, vágy fogott el, hogy egyebet is lássak: őszintén szólva, nagyon meguntam e jó embereket.

Két tudományban kétségkivül sokra vitték s még hozzá oly tudományokban, melyekben nem vagyok járatlan; de elmélkedéseikben oly elvontak és korlátoltak voltak, hogy őszintén szólva, sohasem volt még dolgom ilyen rossz társalgókkal. Majdnem kizárólag asszonyokkal, munkásokkal, koppantókkal és lakájokkal érintkeztem, ama két hónap alatt, melyet ott töltöttem; – meg is vetettek ezért, de nem tehettem máskép, csak efajta emberektől kaphattam kérdéseimre választ. Szorgalmas tanulás révén igen szép előmenetelt tanusitottam nyelvükben. De mondom, már meguntam volt a szigetet: elhatároztam hát, hogy az első, kinálkozó alkalommal leszállok. Volt az udvarnál egy magasrangu személy, a király közeli rokona, akit ezért, de csakis ezért, tiszteletben tartottak. Máskülönben egészen buta és tudatlan ember hirében állott. Számos, hasznos szolgálatot tett az udvarnak, sok embere volt és barátja, de oly hallatlanul rossz zenei hallása, hogy ellenfelei elképedve suttogták róla: „néhányszor még a taktust is eltévesztette.“ Tanárai csak nagy nehézséggel verhették fejébe a matematika legegyszerübb levezetéseit. Ez az ur gyakran kitüntetett kegyének jeleivel, sokszor látogatásával is megtisztelt, érdeklődött európai dolgokról, törvényekről, szokásokról; utjaim és kalandjaim is érdekelték, nagy figyelemmel hallgatott végig és igen értelmes megjegyzéseket tett. Volt két koppantója, de ezeknek szolgálatait sohasem vette igénybe, csak udvari szertartások és látogatások alkalmával: olyankor, mikor egyedül maradtunk, rendesen elküldte őket.

Megkértem ezt az urat, járna közbe érdekemben őfelségénél. Szivesen megtette, bár nem helyeselte távozásom, előnyös állásokat ajánlott, de én nagy tisztelettel és köszönettel visszautasitottam mindent.

Február 16-án elbucsuztam őfelségétől és az udvartól. A király mintegy kétszáz angol font értékü összeggel ajándékozott meg, ugyanennyit kaptam pártfogómtól is, meg egy ajánló levelet Lagadóba, a fővárosba, egyik barátjához. A sziget akkor éppen egy hegy fölött lebegett, a legalsó folyosóról lebocsátottak zsinegen, ugy, ahogy annak idején felszálltam.

Ez az ország a repülő-sziget uralkodójának tartománya, a Balnibarbi nevet viseli, fővárosa, mint már emlitettem, Lagadó. Valahogy megkönnyebbültem, mikor lábam alatt mozdulatlan talajt éreztem. Besétáltam a városba, most már minden feltünés nélkül: ruhám olyan volt, mint a benszülötteké és beszélni is tudtam velük. Mihamar megtaláltam annak a személynek házát, akihez ajánlottak. Megmutattam pártfogóm levelét. Igen szivesen fogadtak. A ház ura, Munodi, szintén magasrangu ember, szobát rendeztetett be házában, egész ottartózkudásom alatt nála laktam; a legvendégszeretőbb jóindulattal bántak velem. Már másnap reggel a ház ura kocsin vitt el, hogy megnézzük a várost. Ez a város félakkora, mint London; házai nagyon furcsán épitvék, legtöbb köztük közel az összeroskadáshoz. Az utca népe mintha állandóan sietne, a tekintetük vad, szemük merev, ruhájuk rongyos és szakadt. Áthajtottunk a város egyik kapuján, mintegy három mérföldet tettünk a környéken. Földmiveseket és munkásokat láttam, különféle szerszámokkal dolgozták a földet, de képtelen voltam felismerni, mit csinálnak tulajdonképpen: se gabonát, se füvet, se más veteményt nem láttam sehol, bár a talaj kitünő termőföldnek tünt. Nem rejthettem el csodálkozásom, melyet e furcsa látvány keltett bennem; bátorságot véve magamnak, megkértem kitünő vezetőmet, volna oly kegyes megmagyarázni, mit jelent e sok szorgos kéz, főni látszó fej, átszellemült arc, utcán és földeken, mert nem látom semmi hatását annak, amit dolgoznak, sőt ellenkezőleg, még sose láttam ily rosszul müvelt földet, ilyen roskatag, átabotába épült házakat, ily kétségbeesett és inséges népet. Munodi ur, mint emlitettem, magasrangu személy volt, valamikor Lagadó kormányzója, de a miniszterek ármánykodása miatt elbocsátották azzal, hogy képességei nem elegendők. A király különben kegyelte, mint jóhiszemü és tisztességes, de alacsony értelmü embert.

Mikor ekként biráltam volna az országot és lakóit, odanyilatkozott, hogy „ennyi idő alatt nem formálhattam itéletet s hogy ahány ház, annyi szokás, ahány nemzet, annyi erkölcs“, s más ily közhelyeket mondott. De mikor visszatértünk a palotába, megkérdezett, „hogy tetszik nekem ez az épület, mit találok benne képtelennek, mi az ellenvetésem a szolgák öltözékével és modorával szemben?“ Nyugodtan kérdezhette ezt, környezetében minden pompás, szabályos volt, a szolgák csinosak és előzékenyek. Azt feleltem, „hogy őexcellenciája bölcsesége és gazdagsága tulemelték őt mindama nyomoruságon, amit bolondság és szegénység okoz az ágrólszakadtakban.“ Azt mondta: „ha volna kedvem elkisérni őt nyaralójába, mely husz mérföldnyire fekszik innen, birtokán, ott több alkalmunk lesz erről társalogni“. Mondtam, hogy szivesen állok rendelkezésére és másnap reggel utrakeltünk.

Utunk folyamán figyelmessé tett számos módszerre, melyekkel az ország földmivesei dolgozzák a földet. Meg nem foghattam, hogy lehet az, hogy sehol egy szem buzát, egy szál füvet nem látok. De hogy három órát utaztunk, a kép megváltozott: gyönyörü vidékre értünk: tanyák, gazdaságok, csinos kis házak, gazdag földek, szőlők, buzatáblák és veteményes-kertek. Soha nem láttam ilyen ragyogó termést. A kegyelmes ur észrevette, hogy derül fel arcom, és sóhajtva jegyezte meg: „hogy itt kezdődik az ő birtoka s hogy ez végig ilyen, egész a nyaralóig, hogy honfitársai kinevetik és megvetik őt, amiért gazdaságát ily rosszul vezeti és ilyen rossz példát ad a népnek. Csak az vigasztalja, hogy nagyon kevesen követik e példát, csak az olyan öreg, elmaradt és gyengeelméjü emberek, mint ő maga.“

Végre megérkeztünk. A kastély valóban előkelő épület volt, az architektura legjobb tudása szerint. Szökőkutak, kertek, sétányok, ligetek, minden a legszebb rendben és nemes izléssel. Nem állhattam meg, hogy elragadtatásomban többször felkiáltsak: de őexcellenciája hallgatott, csak vacsora után, mikor magunkra maradtunk, szólalt meg és igen szomoruan azt mondta: „hogy nagyon fél, ezt a kastélyát is, meg városi palotáját le kell majd rombolni s ujjáépiteni a kor követelményei szerint, ki kell irtani gazdaságát és megszerezni mindezt ujra a modern igényeknek megfelelően; ha nem akarja, hogy gőgösnek, ostobának, nyeglének, tudatlannak és szeszélyesnek tartsák s hogy talán magára haragitsa őfelségét is, hogy az én nagy elismerésem majd megszünik, ha egy kissé betekintek olyan részletekbe, amikről az udvarnál nem hallhattam; hogy azok ott nagyon is elmerültek elméleteikbe, semhogy valaha tudomásul vennék, mi történik idelent.“

Mindabból, amit elbeszélt, a következőket vettem ki. Negyven évvel ezelőtt bizonyos emberek felszálltak Laputába, részint üzleti ügyekben, részint szórakozásból. Öt hónapot töltöttek ott. Mikor visszajöttek, tudtak valamit gagyogni matematikáról és tele voltak fellengző eszmékkel, amiket ott fent, a magasban sajátitottak el. Ezeknek az embereknek aztán semmise tetszett, amit elhagytak: uj elméleteket hoztak, müvészetben, tudományban. Azt mondták, az ipart is renoválni kell. E célból királyi szabadalommal Tervkészitő Akadémiát létesitettek Lagadóban és az uj szellem oly gyorsan terjedt el a nép közt, hogy ma már alig van számbavehető városa a tartománynak ilyen akadémia nélkül. Ezekben az akadémiákban a tanárok a földmüvelés és épitészet uj szabályait és módszereit dolgozzák ki, uj szerszámokat és müszereket terveznek a kézipar minden szakmájában, melyeknek segitségével, azt mondják, egy ember elvégezheti tiznek a munkáját, egy hét alatt palotát épithetnek, oly tartős anyagból, mely javitás nélkül eltart örökké. A föld minden gyümölcsét, szerintük, meg lehet érlelni abban az évszakban, melyben nekünk tetszik s még hozzá százszor annyit, mint most. Számlálhatatlan ilyen tervük van. Csak az a kis baj van még, hogy mind e terveket nem lehetett eddig tökélyre fejleszteni s közben az egész ország kopár ugaron fekszik, a házak romokban, a nép élelem és ruha nélkül.

De ez nem szegi kedvüket, egyre növekvő bizalommal dolgoznak elméleteiken, remény és kétség szitja őket. Őexcellenciája kijelentette, hogy sajnos, ő nem vállalkozó szellem, megelégszik az élet régi formáival, lakik őseinek házában s meg van minden ujitás nélkül. Néhány nemes barátja vele tart, de mostanában nagy rosszakarattal és megvetéssel találkoznak mindenütt; tudatlan és maradi embereknek tekintik őket, akik csak a maguk önző kényelmét tartják szem előtt és nem gondolnak az ország általános jólétére.

Őexcellenciája hozzátette még, „hogy semmiképp nem akar megfosztani attól az örömtől, hogy a nagy akadémiát megtekintsem. Ha akarom, elmehetünk oda.“ Előbb azonban egy régi, roskatag épületet mutatott még, mely a hegy oldalában porladt s melyről azt mondta: „hogy volt neki egy nagyon jó és megfelelő malma, félmérföldnyire házától, amit egy nagy folyó vize hajtott s ami ellátta egész családját és személyzetét. De hét évvel ezelőtt a Tervkészitő Akadémia egy küldöttsége jelent meg előtte és ajánlotta, hogy bontsa le a malmot s épitse fel ujra a hegy másik oldalán. A hegyen keresztül csatornát kell vezetni, ezen át csövek és gépek hajtják a vizet, ami azért jó, mert a szél és levegő izgatják a vizet a magasban és mert a viz, ha magasból száll alá, félakkora erővel hajtja a malmot, mint amennyi a folyónak kell, hogy a föld szinén haladjon. Akkoriban nem jó lábon állt az udvarral, de meg barátai is rábeszélték, igy hát belement e javaslatba. Két évig dolgozott száz ember, a mü nem sikerült, a küldöttség elment, minden felelősséget visszaháritva rá, de sőt még gunyolják is őt azóta és másokat unszolnak hasonló kisérletre.

Néhány nap mulva visszatértünk a városba: őexcellenciája, tekintve, hogy rossz szemmel nézték őt az akadémián, nem kisért el személyesen, egy barátjára bizott, hogy kalauzolna. Ennek az urnak ugy mutatott be, mint a nagy tervek és ujitások barátját, kiváncsi és könnyenhivő embert, amiben alapjában igaza volt. Ifjabb koromban nagy barátja voltam a tervezgetésnek.

ÖTÖDIK FEJEZET.

(Szerző megtekinti a Lagadói nagy akadémiát. – Az akadémia részletes leirása. – Mivel foglalkoznak az akadémia tudósai.

Felteszem, hogy olvasóim érdeklődve várják a nagy laputai egyetem részletes ismertetését. Ez az akadémia nem egy épületből áll, több ház sorakozik egymás mellé az utca két oldalán, melyeket kiüritettek s a tudósok részére berendeztek e célból.

A felügyelő nagyon szivesen fogadott; több napon keresztül látogattam az akadémiát. Mindegyik szobában egy, vagy több tervkészitő lakik; számitásom szerint legalább ötszáz szoba van az akadémián.

Az első ember, akit láttam, igen sovány, magas férfi volt. Keze és arca feltünően piszkos, hosszu haja és szakálla kócosan lengett arca körül, több helyen elperzselve teste és karjai. Ruhája, inge, bőre szintén piszkos és tarka. Ez a tudós nyolc éve dolgozik egy találmányon, mely szerint az uborkából ki lehet vonni a napsugarakat, eltenni fiolákba és légmentesen lezárni. Ez a napsugárkészlet pótolja majd a meleget, ha nyáron gyéren süt a nap. Kijelentette előttem, hogy nyolc éven belül őfelsége birodalmát megfelelő mennyiségü napfénynyel árasztja el. Csak azon panaszkodott, hogy kevés pénze van s nagyon kér, kölcsönözzek neki valamit, ha tehetem, mert az idén nagyon drága az uborka. Adtam neki pár hatost, jó gazdám ugyanis ellátott pénzzel, tudván, hogy az akadémián divatban van a kéregetés.

A második szobába lépve, már az ajtóból hőköltem vissza, oly rettenetes büz csapott ki felém. De a vezető betaszitott s még odasugott nekem, „hogy meg ne sértsem a tudóst, mert nagyon érzékeny természetü“, s igy még az orromat se mertem befogni. E szoba lakója az akadémia legidősebb tudósa volt: arca és szakálla pergamentsárga, kezei és ruhái csunyasággal boritva. Hogy bemutattak, nagyon megörült, megölelt és megcsókolt, mely udvariasságot szivesen elengedtem volna. Ez a tudós, mióta az akadémián van, egy találmányon dolgozik, mely által az emberi ürülékből vissza lehet állitani az eredeti táplálékot; csak szét kell bontani részeire, elválasztani a gyomorsavat az epétől, kivonni belőle a bélnedveket, lepárlani a rosszszagu váladékokat. Az akadémia minden héten teli hordó anyagot bocsát rendelkezésére, akkorát, mint egy hajótonna.

Láttam egy másikat, aki lőporba jeget próbált elvegyiteni. Megmutatta hosszu értekezését, mely a tűzkovácsolást tárgyalja s amit ki fog adni, ha pénze lesz hozzá.

Egy másik embert is találtam, valóságos lángészt, aki az épitészetet akarja átalakitani. Szerinte a házakat fölülről kell kezdeni épiteni, mint ama két értelmes bogár, a méh, meg a pók.

Volt aztán egy született vak, számos hasonló tanitvány körében. Ezek szineket kevertek festők részére, melyeket tapintással és szaglással különböztettek meg. Az én bajom volt, hogy abban az időben még tökéletlenek voltak mesterségökben: maga a tanár egészben elhibázta a dolgot. Ezt a müvészt nagyon becsüli és bátoritja az egész egyetem.

Egy másik szobában sokat épültem egy tervelőn, aki azon mesterkedett, hogyan lehetne a földet disznókkal müvelni, megtakaritva a barom és az arató-szerszámok költségeit. Elmélete a következő: a televénybe nyolc hüvelyk mélységben, hat hüvelyknyi távolságban makkot, mogyorót, datolyát és más jóizü abrakot kell elültetni, az effélét nagyon szereti a disznó: most ráhajtunk hatszáz, vagy még több disznót a földre, mire ezek az állatok néhány nap alatt fölturják a földet, hogy a csemegéhez jussanak, amivel kettős célt értünk el: a föld készen áll vetésre s egyuttal a szükséges trágya is helyben van. Az eddigi kisérletek nem jól sikerültek, sok volt a munka és költség és a termés kicsiny. Kétségtelen azonban, hogy a találmánynak nagy a jövője.

Másik szobába mentem. Falak és mennyezet csupa pókháló, kicsiny ösvény vezet csak ki és be. Alig léptem be, már rámkiáltott a mester, nehogy eszembe jusson elszakitani valami szálat. Nagyon panaszkodott, „hogy a bolond világ eddig selyemhernyóból kapta a selymet, mikor ime, ennyi házibogarunk van, melyek sokkal finomabb szálat eresztenek és a szövéshez és fonáshoz is jobban értenek“. Továbbá megtakarithatjuk a selyemfestést, ami nagyon valószinünek tünt; a mester mutatott nekem különféle szinü legyeket, ezekkel eteti pókjait és biztositott, „hogy a pókhálón megérzik annak a légynek a szine, amit a pók evett. Van neki mindenféle árnyalatból, meg aztán a legyek táplálékát is gondosan megválogatja: gummiból és olajból és más enyves anyagokból, amitől szép erős és tartós lesz a szál.

Aztán volt ott egy csillagász, aki a torony szélkakasára napórát rendezett be, mely a föld és a nap mozgását a szelek esetleges változásával egyidejüen ábrázolja.

Egy idő óta enyhe kólikáról panaszkodtam, azért vezetőm egy nagy orvos szobájába tessékelt be, aki e betegség gyógyitásában nagy hirre tett szert, azzal, hogy a szervezetet ellenkező behatásoknak tette ki. Volt egy nagy fujtatója hosszu és vékony elefántcsont csővel, amit nyolc hüvelyknyire betolt a végbélbe. Kijelentette, hogy ezzel ugy összetudja huzni a beleket, ahogy akarja. Ha a betegség nagyon makacs és heves volt, többször kihuzta a müszert, ujból megtöltötte levegővel, közben hüvelykjével fogta be a végbél-nyilást. Ez négyszer vagy ötször ment igy, mire állitása szerint az összegyült szél minden beteg anyagot a légbe röpit, (mint a vizi szivattyu) s a beteg felgyógyul. Mindkét módszerét előttem próbálta ki egy kutyán. Az elsőnek nem volt eredménye. A másodiknál az állat majdnem megpukkadt s egy nagyon undoritó hasmenés látványában részesitett bennünket. A kutya menten megdöglött s mi magára hagytuk a tanárt, hogy ugyanazzal a módszerrel ujra életre keltse.

Eddig az egyetemnek egyik oldalát szemléltük csak meg, a másik oldalon laknak az elméleti tudományok mesterei: beszéljünk ezekről is, de előbb emlékezzünk meg egy kitünő személyről, akit maguk között az „egyetemes müvész“ néven tiszteltek. Ez elmondta nekünk, „hogy immár harminc éve kizárólag az emberi élet megjavitását célozza minden gondolatával“. Két nagy szobája volt, tele csodálatos ritkaságokkal s ötven embere folytonos munkában. Egyesek levegőt süritettek száraz és szilárd anyagba. Kivonták a nitrogént és lepárolták a folyékony alkatrészeket; mások márványt puhitottak, hogy vánkos legyen belőle, mások ismét élő lovak patáját kővé edzették, nehogy utközben megsebesüljön. Maga a művész két nagy tervén dolgozott akkor: az első szerint murvával kell bevetni a földet, mert e növénynek nagy a csirázó képessége. Erre vonatkozó kisérleteit csekély hozzáértésemmel nem itélhettem meg. Másik terve szerint bizonyos gummi, ásvány- és növényanyagok keveréke külsőleg alkalmazva megakadályozza a gyapju növését fiatal bárányokon: remélte, hogy bizonyos idő mulva az egész tartományban pőrén születnek a birkák.

Most a tulajdonképpeni elméleti tudósok következtek. Az első tágas szobában fogadott, mintegy negyven tanitvány környezetében. Az üdvözlések után észrevette, hogy csodálkozva figyelek egy nagy keretet, mely csaknem az egész szobát széltében és hosszában befogta. „Talán csodálkozom“ – ugymond – „ezen a módszeren, mely a spekulativ-tudományokat gyakorlati és mechanikai uton javitja. A világ csakhamar rájön majd, mit jelent ez a módszer: hizeleg magának azzal, hogy nemesebb, nagyszerübb gondolat meg nem született még ember agyában. Mindenki tudja, mily bonyolult s ritka folyamat az, melynek révén nagy müvészetek létrejönnek s mily fáradságos a müvészetek és tudományok megtanulása. Az ő módszere szerint megfelelő eljárással s nem szellemi, hanem tisztán testi munkával a legtudatlanabb személy jutányos áron maga irhat bölcsészeti munkákat, verseket, politikai, jogi, matematikai és teológiai értekezéseket, anélkül, hogy egy szikra tehetsége vagy müveltsége volna hozzá“. Erre megmutatta a keretet, melynek szélén libasorban álltak a tanitványok. Ez a keret a szoba közepén állt és átmérője kitett husz lábat; a felső lapján egyes fadarabok voltak, kockaalakban, kisebbek meg nagyobbak. Vékony drótok kötötték össze az egész szerkezetet. Mindegyik kocka sarkai papirral betapasztva: e papirokon az állam nyelvének szavai állottak minden hajtogatásban, de rendszertelenül. A tanár felszólitott, ügyeljek, mert azonnal meginditja a gépet. Most a tanitványok vezérszóra megragadtak egy vasfogót; a keret szélén negyven volt ilyen, egyet forditottak rajta, mire a szavak berendezése egyszerre megváltozott. Erre harminchat tanitvány leolvasta azokat a szavakat, melyek a keret szélére kerültek; ahol négy vagy öt szó összekerült, azt lediktálták a másik négy fiunak, ezek aztán egy mondatba irták össze a szavakat. Háromszor vagy négyszer ismétlődött az egész, minden fordulatban másképp állt a gép, a szavak uj helyre kerültek, aszerint, amint a kocka papirlemezei felülről-lefelé forogtak.

Naponta hat órát dolgoztak igy a tanitványok s a tanár több vaskos kötetet mutatott nekem, melyeket igy, egyes mondatokból állitottak össze s melyekből a világ minden müvészetek és tudományok gazdag anyagát meritheti. Véleménye szerint a találmányt legmagasabb tökélyére lehetne fejleszteni, ha az ország alapitványt tenne s ötszáz ilyen gépet állitana fel Lagadóban. A vállalkozókat kényszeriteni lehetne, hogy e célra megfelelő összeggel adózzanak.

Kijelentette, hogy ez a találmány ifju kora óta minden gondolatát elfoglalja. A keretet ugy rendezte be, hogy az egész szókincset felölelje, nem feledkezve meg a viszonyszókról, melyek a főneveket, igéket és névmásokat összekötik.

Hálámat fejeztem ki és köszönetemet, hogy ilyen közlékenyen elmondott mindent s megigértem, „ha valaha sorsom visszavet hazámba, hirdetni fogom nagyszerü találmányát mindenütt.“ Le is jegyeztem papirra a gép alakját és körvonalait, megmondtam neki, „hogy Európában a tudósok gyakran ellopják egymástól találmányaikat, amiből az a hasznuk, hogy vitázhatnak valamin: kinek tulajdona a gondolat. De mindent megteszek, hogy ez esetben ne lehessen vitás, kié a felfedezés dicsősége.“

Most a nyelvtudósok iskolája következett. Egy szobában éppen három tanár értekezett arról, hogyan lehetne megjavitani az ország nyelvét.

Az első terv szerint meg kellene röviditeni a beszédet ugy, hogy a többtagu szókból egytagut csináljunk, ki kell hagyni az igéket és igekötőket: hiszen minden elképzelhető szó valójában főnév.

A második tudós azt vitatta, hogy általában el kell hagyni a szavakat: igy sokat nyer a nyelv rövidségben s e módszer az egészségre is jó hatással lehet. Ő ugy gondolja, hogy hiszen minden kimondott szóval a tüdő, surlódás következtében, lassan kopik s igy megröviditi életünket. Eszerint mit kell tehát tennünk? „Azt kell tennünk, hogy miután a szavak a fogalmakat jelölik csak, minden ember hordjon magánál oly tárgyakat, melyek bizonyos, a társalgásban előfordulható fogalmakat jelölnek.“ Ez a találmány nyilván elterjedt volna, ha a csőcselék, a nők és a tudatlan emberek nem fenyegettek volna lázadással, hogy nyelvük szabadságát veszélyeztetve látták. Hiszen tudjuk, hogy a csőcselék mindig esküdt ellensége volt a tudománynak. Sok tudós férfi azonban már most alkalmazza ezt a módszert s mondanivalóit tárgyakkal fejezi ki, amiben csak az a kényelmetlen, hogy ha egy embernek sok mondanivalója van, kénytelen egész zsákot cipelni a hátán vagy két erős szolgát alkalmazni e célra. Gyakran tanuja voltam, hogy két tudós majdnem összerogyott terhük sulya alatt. Ugy jártak az utcán, mint nálunk az ószeresek, mikor összetalálkoztak, lerakták a batyut, keresgéltek benne s igy társalogtak egy órát. Aztán felsegitették egymás hátára a zsákot és mentek tovább.

Rövid beszélgetésekre a beszédrészeket zsebben hordhatja az ember, otthon meg egyáltalában nem jöhet zavarba. Éppen azért olyan szobákban, ahol az uj beszédmód hivei összejöttek, mindenféle tárgyak hevertek szanaszét, anyagul a mütársalgás müvészetének. Ennek a nyelvnek egy másik nagy előnye abban áll, hogy különböző nemzet fiai megérthetik egymást; nagykövetek és államférfiak számára képzelni se tudok jobbat.

Azután a matematikai szakosztályt látogattuk meg. A tanitás menete nagyon meglepné az európai tudósokat. A tételt és a levezetést szépen ráirják egy vékony ostyára, agyvelőből kivont folyadék szolgál tintául, a tanitvány éhgyomorra lenyeli az ostyát, utána három napig csak kenyeret és vizet kap. Ha az ostyát megemészti, a tinta felszivárog az agyba és magával viszi a tételt. Eleddig az eredmény nem volt kielégitő, részint a mennyiség kevés volt, részint a vásott tanitványok, akik nagyon utálták ezt az orvosságot, rendesen ellopództak a teremből és kiköpték az ostyát. Arra se lehetett rábirni őket, hogy addig koplaljanak, mig az előirás kivánja.

HATODIK FEJEZET.

(Az akadémia további leirása. – Szerző több tökéletesitést ajánl, amit elismeréssel megfogadnak.)

A politikai tervkészitők akadémiáján nagyon jól mulattam. A tanárok mind egy szálig mintha meg volnának háborodva. Az ilyesmi rendesen elszomorit. E szerencsétlen tudósok terveket készitettek, melyeknek segélyével meg lehessen győzni az uralkodókat, hogy kegyenceiket bölcseség, tehetség és erény alapján válogassák; meg lehessen tanitani minisztereket, hogy a közjóra gondoljanak; meg lehessen jutalmazni az erényt, a képességet és a jó szolgálatokat; uralkodókat rá lehessen vezetni saját érdekük felismerésére, mely abból áll, hogy népükkel jó egyetértésben éljenek, hogy hivatalnokul hozzáértő emberek választassanak meg más ily őrült agyrémeket, amikre ember még sose gondolt, meg se értett. Látnom kellett ujra, hogy mégis igaz a régi mondás, mely szerint nincs az a bolondság és képtelenség, amit a bölcsek ne láttak volna igaznak.

Annyit azonban meg kell adni, hogy e tudósok között sok volt, aki nem adta át magát egészen képzelődéseinek. Többek között megismerkedtem egy orvossal, aki az uralkodás természetével és módszerével tökéletesen tisztában lenni látszott. Ez a kitünő személy igen hasznos célra forditotta munkálkodását, amennyiben oly szert igyekezett feltalálni, amely a közügyek szereplőinek agybeli bántalmait gyógyitja s jótékonyan hat mindama betegségre, melyek az állam szerveit kikezdték. Abban minden iró és szónok megegyezik, hogy meglepő hasonlatosság van az emberi test és az állam teste között: – nem kézenfekvő-e, hogy mindkét test betegségeit gyógyitani és edzeni kell? Tudjuk, hogy nagy tanácsosok, képviselők egészségét sokszor fölösleges és ártalmas nedvek zavarják, melyek forrongásokban, heves kitörésekben nyernek kifejezést; hogy sokszor a fej beteg, sokszor a sziv; hogy vonaglások állanak be; hogy az idegek görcsösen összehuzódnak s ökölbe szorulnak a kezek, de különösen a jobb kéz; hogy a test tele van renyheséggel, hogy sokszor szédül, felfuvódik; hogy tele van mérges daganatok rothadó anyagával; hogy savanyu és büzös gázok képződnek belsejében; hogy az emésztés zavaros s romlott az étvágy. Azért hát azt ajánlja az az orvos, „hogy az országgyülésen, az ülés három első napján orvosok jelenjenek meg, minden szenátor mellett ott üljön egy és fogja a pulzusát: komolyan és megfontoltan állapitsák meg a betegség természetét, a gyógymódot; legyen ott a gyógyszerész, kézigyógyszertárral s mielőtt a képviselő leül s megkezdődnék az ülés, vegyen be mindegyik hánytatószert, hashajtót, étvágygerjesztőt, gyomorösszehuzót, béltágitót, idegerősitőt, idegcsillapitót, zsongitó pasztillát, gyomorcseppeket, amint az egyes esetek azt megkivánják. Az orvosság hatása szerint a következő ülésen növelni, kisebbiteni lehet az adagokat.“

Ez a módszer nem kerül sok pénzébe a népnek és szerény véleményem szerint szép hasznát vehetnők oly országokban, ahol az országgyülés résztvesz a kormányzásban. Könyebben egyeznének meg, rövidülnének a viták, néhány száj kinyilna s néhány becsukódnék. A fiatal képviselők heves temperamentumát kissé fegyelmezné a hashajtó, az öregek tunyaságát felvillanyozná; az együgyübb képviselők felriadnának álmukból s a kötekedők lehülnének.

Továbbá: „általános a panasz, hogy az uralkodók kegyeltjeinek rossz az emlékező tehetsége. Ez az orvos hát azt ajánlja, „hogy aki felkeresi a minisztert, miután röviden és világosan előadta a dolgát, távozás előtt az emlitett miniszternek fricskázza meg az orrát, vagy rugja egy kicsit hasba, üssön a fülére, vagy dugjon tüt a körme alá, vagy csipje kékre-zöldre a karját, nehogy elfelejtse. Aztán minden fogadónapon meg kell ismételni ezt az eljárást, mindaddig, mig el nem intézte az ügyet, vagy határozottan ki nem jelentette, hogy nem intézi el“.

Ugyancsak ajánlja, „hogy az országgyülés mindegyik képviselője, miután véleményét kimondta és megvitatta, kötelezve legyen szavazatát az ellenkező véleményre adni. Az eredmény bizonyosan az általános közjót vonja maga után“.

Ha az országgyülésen a pártdüh tulheves, erre is van csalhatatlan orvossága a derék tudósnak. Ime a módszer: végy száz pártvezért s állitsd fel őket párosan, a koponyájuk alkata szerint, most hadd jőjjön két derék sebész s fürészelje ketté a két koponyát oly módon, hogy a két agyvelő egyformán legyen elosztva. A lefürészelt részek most felcseréltetnek, ugy, hogy a kormánypárti képviselő az ellenzéki képviselő felekoponyáját kapja a fejébe. Az nyilvánvaló, hogy ez az eljárás nagy ügyességet igényel; de a tanár biztositott bennünket, hogy nem maradhat el az eredmény, ha a mütét jól sikerül. Ugy érvelt, „hogy a két fél-koponya majd megvitatja a dolgot odabent az agyban, hogy hamar megegyeznek, hogy fegyelmezik a gondolatot s létrehozzák azt a mérsékletet és megfontolást, mely annyira kivánatos oly fejekben, amik azt képzelik, hogy az eszmék megértésére és azok vezetésére születtek“. Ami a különböző agyvelők különböző értékét és mennyiségét illeti, a tudós biztositott bennünket, hogy ez merő képzelgés.

Végighallgattam két tanár közt egy heves vitát, hogyan lehetne kényelmesen és hatásosan emelni az adót, az alattvalók tulságos megterhelése nélkül. Az egyik azt állitotta: „hogy egyszerüen meg kell adóztatni a bünt és a bolondságot. Az összeget igazságos birák állapitsák meg, a bünös vagy bolond rokonai és szomszédsága“. A másik éppen ellenkezőleg ugy vélte, „hogy a test és lélek ama tulajdonságait kell megadóztatni, melyekre legbüszkébbek az emberek. S a büszkeség nagysága szerint állapitandó meg az összeg; de mindenki maga határozza meg, hogy az mekkora legyen. Legnagyobb adót azok a férfiak fizetik, akik a nők kegyében állanak, össze kell számolni e kegyek nyilvánulásának számát és természetét; minden kalandot, amelyben részük volt. De persze, ők maguk kell, hogy tanuskodjanak. Elmésséget, bátorságot, udvariasságot ugyancsak magas adóval kell sujtani. Mindenki becsületszavára bemondja, mekkora vagyona van ez erényekből. Viszont nem lehet megadóztatni a becsületet, a bölcsességet s a tanultságot, mert ezek oly tulajdonok, amit még az adókivetők sem hisznek el, s melyeket magukban sem becsülnek sokra az emberek.

A nőket szépségük s a ruházkodásban való ügyességük arányában kell megadóztatni, s legyen meg ugyanaz az előjoguk, hogy az adó nagyságát maguk állapithassák meg. Hüség, szüzesség, szerénység adómentesek; ezek megadóztatásából befolyt pénzből nem lehetne fenntartani még az adóbeszedőket sem.

Hogy a képviselők az udvar érdekét szolgálják, ajánlatos, hogy állami hivatalokért sorsot huzzanak. Sorshuzás előtt a képviselő kezest állit és esküt tesz, hogy az udvar érdekeire szavaz, akár nyer, akár veszit. Jutalmul aztán, amelyik veszitett, a következő sorshuzás alkalmából újra részt vehet a sorshuzáson. Igy állandóan él bennük a remény és várakozás, egyik se panaszkodik szószegés mián, minden baját a szerencsére tolja: ennek válla erősebb és szélesebb, mint egy miniszteré“.

Egy másik tanár széles tervezetet mutatott nekem, melylyel fel lehet fedezni a kormány ellen történt összeesküvéseket. Minden államférfi szorgosan vizsgálja a gyanus személyek étrendjét, hogy mikor és hányszor esznek, hogy melyik oldalukon feküsznek az ágyban, hogy melyik kezükkel törlik meg a hátuljukat, hogy milyen alaku, formáju és szagu az ürülékük, milyen a tapintása, összetétele, milyen az emésztés, mely a gondolatokra és tervekre hat. A tudós rájött, hogy az emberek sohase oly komolyak s elmélyedők, mint mikor odakint vannak. Egyszer kisérletképpen arra gondolt egy ily alkalommal, hogy lehetne legjobban megölni egy királyt, s megvizsgálva a saját ürülékjét, azt zöldes szinünek találta, megint más szinek jelentkeztek, ha népizgatásra, vagy a főváros felgyujtására gondolt.

Az egész javaslatot nagy gonddal dolgozta ki és igen részletesen. De az volt a nézetem, hogy az értekezés nem tökéletes. Ezt meg is mondtam a szerzőnek és kértem, engedné meg, hogy néhány megjegyzést tegyek. Oly szivesen és előzékenyen fogadta szavaimat, ami ritkaság irók és különösen tervelők között. Azt mondta, hogy mindig örül, ha tanulhat valamit.

Elmondtam hát, „hogy Tribannia királyságban, amelyet a benszülöttek Langdennek neveznek és ahol utam folyamán nehányszor megfordultam, a nép zöme leleplezőkből, tanukból, besugókból, vádlókból, végrehajtókból, esküdözőkből, kémekből áll, melyek a miniszterek és hivatalnokaik zsoldjával és zászlaja alatt egészen azok szolgálatában állanak. Ebben a királyságban azok esküsznek össze, akik komoly politikus hirébe akarnak kerülni, vagy azt szeretnék, hogy egy ingatag kormány össze ne düljön. Vagy pénzöket féltik, az államkölcsön emelkedő és sülyedő árjában. Először megállapitják, mely gyanus személyek vádolandók meg összeesküvéssel, most minden irást és levelet összeszednek ellenük, őket magukat vasraverik. Ez irásokat szakértőnek adják át, aki megfejti a szavak, szótagok és betük titokzatos értelmét: például, kitalálják, hogy az éjjeli edény titkos tanácsost jelent; a libasor országgyülést, a dögvész hadsereget, a cserebogár miniszterelnököt; a köszvény főpapot, az akasztófa államtitkárt; a szürő udvari hölgyet; a seprő forradalmat; az egérfogó nyilvános állást; a feneketlen kut kincstárt; a csatorna udvart; a bolondsipka kegyencet; az eltört cső törvényszéket; az üres hordó generálist; a genyedező seb közigazgatást. Ha ez a módszer nem elégséges, akkor két hatékonyabbat alkalmaznak, amit a tudósok Akrostikon és Anagramma néven jelölnek. Minden kezdőbetünek politikai jelentősége van. N politikai összeesküvést, B lovashadsereget, L tengeri flottát, vagy ha összecseréljük a betüket, az elégedetlen párt legmélyebb aknamunkájába nyerünk betekintést.2) A tanár nagyon megköszönte a felvilágositást és megigérte, hogy értekezésében felemliti a nevemet.

Ezekután beláttam, hogy nem sok keresni valóm van itt, s feltámadt bennem a vágy, hogy visszatérjek Angolországba.

HETEDIK FEJEZET.

(Szerző elhagyja Lagadót és Maldonádaba megy. – Hajót nem talál. – Rövid utat tesz Glubbdubdribe, ahol a kormányzó fogadja.)

Van okom hinni, hogy az a szárazföld, mely Laputa kormánya alatt tömörült egybe, Kelet felé Amerika ismeretlen nyugati partjai és Kalifornia felé nyulik, északra a Csendes-oceán terül el, mely, ugy vélem, százötven mértföldnyire lehet Lagadótól; arrafelé jó kikötőjük van és élénk kereskedelmük, a nagy Luggnagg-szigettel, mely körülbelül a hosszuság 29-ik és a szélesség 140-ik fokán fekszik. Japántól délkeletre van ez a sziget, mintegy száz tengeri mérföld távolságban. A Japán császár és Luggnagg királya baráti viszonyban élnek, s gyakran vitorláznak át egyik szigetről a másikra. Elhatároztam, hogy errefelé veszem utamat s ugy térek vissza Európába. Két öszvért béreltem és egy vezetőt, aki az utat mutassa s podgyászomat vigye. Elbucsuztam nemes pártfogómtól, ki kegyének sok jelével bocsátott utra és gazdag ajándékkal tetézte meg eddigi jóságát.

Különös esemény vagy kaland nem tarkitotta utamat. Maldonáda kikötőbe érve, nem találtam Luggnaggba induló hajót, kilátásom se volt rá, hogy egyhamar indul. A város körülbelül akkora, mint Portsmouth. Csakhamar megbarátkoztam nehány jóállásu emberrel és mindenütt szivesen fogadtak. Az egyik azt ajánlotta, „hogy miután a Luggnaggba induló hajó legalább egy hónap alatt kelhet csak utra, talán nem untatna bennünket, ha átruccannánk a kis Glubbdubdrib-szigetre, öt mérföldnyire innen, délnyugat felé“, ő maga és egy barátja ajánlkozott, hogy elkisérnek, még az utiköltséget is megszerezték.

Glubdubdrib – ha jól ejtem e szót – a boszorkányok és varázslók szigetét jelenti. Harmadfél akkora, mint Wight szigete, igen termékeny és dus föld, csupa varázsló él ott, egy fajtájukból való kormányzó uralkodása alatt. Ez a nép egymásközt házasodik csak s a fajta legöregebb varázslóját választják időnkint kormányzóvá. Gyönyörü palotája van s mintegy háromezer hold terjedelmü parkja, melyet husz láb magas nyers-kőfal kerit körül. Ebben a parkban nyájak, gabonaföldek és veteményeskertek váltakoznak. A kormányzót és családtagjait némi módon szokatlan személyzet szolgálja ki. A boszorkányság erejével e kormányzónak hatalmában van visszahivni halálából bárkit, s szolgáltatni magát vele huszonnégy órát át, de nem tovább: s három hónapon belül nem is híhatja vissza ugyanazt a halottat, csak egész rendkivüli esetekben.

Reggel tizenegy órakor értünk a szigetre: egyik kisérőm azonnal a kormányzóhoz hajtatott s megkérte, engedné meg, hogy egy idegen hódolatát átnyujtsa őfenségének. Szivesen láttak bennünket s három palotaőr kisért be a kapun, különös régi ruházatokba öltözve és régi fegyverekkel: volt valami a maguktartásában, amitől libabőr futott végig a hátamon és kimondhatatlan borzongás. Több szobán mentünk át. A falak mentén sorfalat álltak a szolgák, mig a fogadó-terembe nem értünk. Mélyen meghajoltunk s néhány általános kérdés után őfensége mindhármunkat leültetett, apró székekre, a trónus legalsó lépcsője mellé. Őfensége érti Balnibarbi nyelvét, bár e szigeten más nyelvjárás divik. Azt kivánta, beszélnék utjaimról; annak jeléül, hogy minden szertrtást mellőzni óhajt, ujjának egy mozdulatával elküldte egész személyzetét: nagy rémületemre egyetlen pillanatban tüntek el, mint az álom képei, ha hirtelen felriadunk. Alig tudtam magamhoz térni, mig a kormányzó nem biztositott, hogy nem lesz semmi bántódásom; két társam is megnyugtatott, ők már gyakran láttak ilyet. Összeszedtem hát magam, s röviden elbeszéltem kalandjaimat őfenségének, de nem minden habozás nélkül: gyakran pillantottam hátra riadtan a sarokba, a függönyök mögé, ahol a kisérteties szolgák álltak. Őfensége meghivott ebédre, egész sereg kisértet szolgálta fel az ételt s látta el asztalunkat. Megfigyeltem magamon, hogy már nem félek tőlük ugy, mint reggel. Estig maradtam ott, de ekkor alázattal megkértem őfenségét, engedné meg, hogy ne kelljen itt a palotában megszállnom éjszakára. Barátaimmal egy szomszéd város magánházában háltunk. Másnap reggel ujra tisztelegtünk a kormányzónál, amint az illem megkivánta.

Tiz napig laktunk a szigeten, a nap nagy részét a kormányzó palotájában töltöttük, csak éjszaka nem maradtunk ott. Csakhamar ugy megbarátkoztam a kisértetekkel, hogy a harmadik vagy negyedik napon, látásukra már semmi nyugtalanságot nem éreztem, a borzongás elmult s helyét kiváncsiság foglalta el. Őfensége felszólitott „nevezzek meg bárkit, s bármekkora számban ama halottak között, kikről a világ kezdetétől fogva tudunk, ő felidézi mind s megparancsolja nekik, hogy feleljenek bármelyik kérdésemre; feltéve, hogy kérdéseim megfelelnek amaz idők szellemének, melyben a kisértetek éltek. Egy dologban nyugodt lehetek, hogy bizonyára az igazat mondják, mert a hazugság művészete ismeretlen és haszontalan az alvilágban“.

Forrón megköszöntem őfenségének ezt a nagy kegyet. Akkor éppen egy szobában álltunk, melynek ablakából gyönyörü kilátás nyilt a parkra. Először a nagyság és pompa jelenéseit szerettem volna felidézni, azért Nagy Sándort kivántam látni seregének élén, az arbelai ütközet után. A kormányzó egy ujjának mozdulatára megjelent a lándzsás hadsereg és ablakunkig nyomult előre. Sándort behivták a szobába. Csak nagynehezen értettem meg azt a görögöt, amit beszélt s ő is nehezen értett engem. Becsületszavára kijelentette, hogy őt nem mérgezték meg, gyomorrontásba pusztult bele, mert sokat ivott.

Ezután Hannibált idéztük fel s láttuk őt átkelni az Alpokon. Kijelentette, „hogy szó se igaz az ecetről szóló legendából, egy csöpp ecetet se vitt magával“.

Láttam Cézárt és Pompejust a légiók élén, indulóban. Cézárt utolsó, legnagyobb győzelme után kivántam látni, Róma szenátusát egy szobában s aztán kivántam látni egy modern országgyülést szembeállitásul. Az első csupa félistenek és hősökből állott, a másik rongyszedőkből, kalmárokból, utonállókból, csirkefogókból. A kormányzó kérésemre jelt adott Cézárnak és Brutusnak, hogy lépjenek közelebb. Mély megilletődés fogott el, meglátván Brutust, arcának minden vonásán felismertem a kérlelhetetlen erényt, a lélek rettenthetetlen bátorságát és erejét, a haza leghübb szerelmét és szeretetét az emberiségnek. Örömmel láttam, hogy e két nagyember jóviszonyban van egymással. Cézár maga bevallotta, hogy „életének legnagyobb hőstettei, sok tekintetben nem is hasonlithatók ahhoz a dicsőséghez, melylyel elvették ezt az életet“. Volt szerencsém Brutussal is beszélhetni, elmondta nekem, „hogy állandóan együtt vannak Juniussal, Sokratessel, Epaminondással, az ifjabb Catóval, és Morus Tamással; olyan sextumviratus ez, ugymond, melyhez nincs az a század, hogy egy hetediket teremthetne.

Untatná az olvasót, ha felsorolnám mindazokat, akikkel beszéltem: engem kielégithetetlen vágy hajtott, hogy a mult minden korszakában magam elé varázsoljam az emberiség legnagyobb szellemeit. Sokáig néztem szemébe sok hősnek, kik zsarnokokat és bitorlókat döntöttek le, s visszaadták egy elnyomott és méltatlanul sujtott nemzet szabadságát. De hogy fejezhetném ki lelkem végtelen örömét, ugy, hogy az olvasónak mulattató olvasmányt nyujtsak egyuttal.

NYOLCADIK FEJEZET.

(Glubbdubdrib további ismertetése. A megjavitott régi és modern történelem.)

Egy egész napot forditottam arra, hogy a leghiresebb gondolkodók és tudósok szellemét megismerjem. Homerost és Aristotelest azoknak élén kivántam látni, akik e két nagy férfit magyarázták. De oly számosan voltak, hogy több száznak az udvaron kellett várakozni s a palota külső szobáiban. Azonnal felismertem a két hőst, nemcsak a csőcselék soraiban, de egymással szemben is. Homeros magasabb, barátságos tekintetü férfi. Korához képest egyenesen jár, szemei tiszták és élénkek, a legvilágosabb szemek, amiket valaha láttam. Aristoteles kissé előrehajolt és mankóra támaszkodott. Arca sovány, haja ritka és vékony, hangja tompán, mintegy mélységből kihangzó; azonnal észrevettem, hogy teljesen idegenül állnak a társaságban, soha nem hallottak egyikről sem, s hallottam, hogy suttogta az egyik kisértet, – akit nem nevezek meg – „hogy a szellemvilágban a magyarázók mindig távoltartják magukat témájuktól, e két bölcstől: szégyelik magukat, amiért olyan borzalmasan elferditették munkáik értelmét.“ Bemutattam Didimust és Eustatiust Homérnak, és kértem őt, bánjon jobban velük, mintahogy megérdemlik, mert hamar felismerte, mily kevés eszük van ahhoz, hogy egy költő szellemébe hatoljanak. Aristoteles azonban valósággal feldühödött, amikor Scotust és Ramust bemutatva, néhány szóval jellemeztem őket: megkérdezte „vajjon az egész társaság ilyen tökfejek gyülekezete-e?“

Most fölidéztettem Descartesot és Gassendit, és megkértem őket, magyarázzák el Aristotelesnek az ő tanitásuk lényegét. A nagy filozofus habozás nélkül elismerte természettudományokban való tévedéseit, kijelentette, hogy hiszen csak feltevések voltak és ilyeneket felállitani minden embernek jogában áll, de ugy vélte, hogy Gassendi elméletét, mely Epikur tanitásait tette csak népszerübbé, épp ugy elvetik majd valamikor, mint Descartes kockáit. „Ugyane sorsa lesz“, – ugymond – „Newton vonzás-elméletének, amire oly büszkék most a tudósok“. Azt mondta, hogy uj természettudományos elméletek uj változatok csak, s minden század átalakitja ezeket, s még azok is, melyek matematikai elvek alapján bizonyultak helyesnek, röviden szertefoszolnak s egy más hullám elragadja őket“. Öt napig beszélgettem az ókor más nagy gondolkodóival. Láttam az első római császárokat. Kértem a kormányzót, idézze fel Heliógabalus szakácsát, hogy ebédet főzzön nekünk, de nem sokra mentek azzal az anyaggal, amit mi adhattunk. Agezilaus egyik helótája készitett nekünk egy tál spártai levest, de csak egy kanállal tudtam lenyelni. Az a két ur, aki a szigetre kisért, három nap mulva magánügyekben visszatért. Felhasználtam ezt az időt s a közelmult nehány halottját idéztettem fel, azokat, akik az elmult két század folyamán nagy szerepet játszottak Európa történetében. Mindig csodálója voltam régi családoknak s felidéztünk egy vagy két tucat királyt, sorban az ősök rendjében, nyolc vagy kilenc emberöltőn keresztül. De szomoru és váratlan csalódás ért. Mert például, hosszu sor királyi öltözék után, ugyanabban a családban, két furulyás jelent meg, három jókedvü udvaronc s azután egy olasz főpap. Majd egy borbély következett, két abbé és egy kardinális. Sokkal jobban tisztelem a koronás főket, semhogy sokáig időztem volna e látványon. Már a grófok, márkik és hercegek családfáival szemben nem voltam ily aggodalmas, s be kell vallanom, nem minden humor nélkül való volt, lerántani a leplet bizonyos családok eredetéről. Rájöttem, honnan ered egyik családnál a hosszu áll; miért nemzett egy másik család két nemzedéken keresztül csupa gazfickót s további két nemzedéken át csupa hülyét. Miért gyengeelméjüek s miért eszesebbek egy harmadik s egy negyedik család tagjai: honnan van az, amit Polidor Virgil mond egy igen nagy családról: „nec vir fortis, nec foemina casta“; („nincs ott bátor férfi és nincs ártatlan nő“) hogyan vált jellemmé és természetté kegyetlenség, csalfaság és álnokság, mely tulajdonokról épp ugy fel lehet ismerni némely családot, mint arcvonásaikról; ki oltott be gyógyithatatlan kórokat nemes fajtákba; honnan erednek öröklött sebek és daganatok; s mindezen nem csodálkozhattam, látván, hogy szakitják meg az ősök sorát apródok, lakájok, inasok, kocsisok, furulyások, kucséberek, kapitányok és szédelgők!

Mondhatom, alaposan kiábrándultam a modern történelemből. Tüzetesen vizsgálva, száz év keretében a legnagyobb udvari férfiak leszármazásait, rájöttem, hogy csapták be a világot kurafi irók, akik nagy tetteket tulajdonitottak gyáva gazoknak; bolondoknak bölcsmondásokat, hizelgőknek őszinteséget; római erényt hazaárulóknak; istentagadóknak kegyességet; szüzi életet kicsapongó fajtalanoknak; becsületet besugóknak; hány ártatlan és kitünő személyt itéltek halálra és számüzetésre romlott s megvesztegetett birák és hamis pártoskodás; hány bitang szerzett magas állást, hol bizalom, hatalom, méltóság s gazdagság termett neki; mekkora szerepet játszottak udvari, állami és nagy nemzeti ügyekben gézenguzok, ringyók, ingyenélők, élősdiek, bohócok, mitugrászok, keritők. S hogy kellett vélekednem emberi bölcseségről és igazságérzésről, látván, milyen okokból és forrásokból indultak ki nagy vállalkozások és forradalmak; s mily megvetendő véletleneknek köszönhetjük, ha mégis sikerre vezetett valamelyik!

Rá kellett jönnöm, mily tudatlan s csalárd emberek irják a feljegyzéseket s a kis történeteket; kik küldtek korai sirba méreggel annyi királyt; hány beszélgetés folyt le király és miniszter között, melynek nem volt tanuja. Rá kellett jönnöm világot meglepő nagy események való okaira: hogy ismerte a ringyót a hátsó lépcső; a hátsó lépcsőt az államférfi; s az államférfit az országgyülés. Egy tábornok füleim hallattára vallotta be: „hogy egyik nagy győzelmét kizárólag gyávaságának és rossz hadvezetésének köszönheti“. És egy tengernagy, „hogy tudatlanságában megverte az ellenséget, melynek el akarta árulni hazáját“. Három király tiltakozott előttem, ama feltevés ellen, hogy egyetlen egyszer is arra érdemes embert kegyeltek volna: hacsak nem tévedésből vagy egy miniszter árulása miatt, akiben megbiztak s hogy soha nem cselekednének másképpen, ha ujra élhetnének. Meggyőző erővel kimutatták, „hogy a királyi trónust romlottság nélkül nem lehet fenntartani, mert az a határozott, becsületes, makacs vérmérséklet, amit az erény ad az embereknek, állandó kerékkötője minden közügynek“.

Szerettem volna megtudni óvatos kérdésekkel, hogy szerzett sok ember magas cimet és rangot s rengeteg birtokot. Kérdéseim a közelmultra vonatkoztak, de soha a jelenre. Semmikép megsérteni nem akarok még idegent se; ami hazámat illeti, remélem, nem kell mondanom az olvasónak, hogy mindabból, amit elmondtam, egyetlen szó sem vonatkozik rá. Nagyszámu személyt kellett felidézni; első pillanatra a gazfickók egész gyülekezetét ismertem fel, hogy magam szégyenkeztem miattuk. Irigység, zsarnokság nokság, csalás, csábitás, kerités, ezek voltak a legmegbocsáthatóbb bünök, melyeknek révén céljukat elérték s ez volt még a legkevesebb. De mikor sorra bevallották, hogy nagyságukat és vagyonukat fajtalanságnak, vérfertőzésnek, saját feleségük és leányaik áruba bocsátásának, hazaárulásnak és felségárulásnak, méregnek, a törvény kijátszásának, az ártatlanok üldözésének köszönhetik: akkor talán megérdemlem az elnézést, ha mindeme felfedezés kissé csökkentette azt a mély tiszteletet, melyet természetszerüleg magasrangu személyekkel szemben éreztem, akik méltóságukkal tekintélyt s hódolatot keltettek bennünk, alárendeltjeikben.

Sokszor olvastam nagy szolgálatokról, melyeket királynak s államnak tettek s szerettem volna megismerni, honnan erednek e szolgálatok; kérdezősködéseimre azonban kiderült, hogy e férfiak nevét nem jegyezte fel senki, kivéve néhányat, akiket a történelem álnok gazoknak és árulóknak bélyegez. A többiről soha szót sem hallottam. Lesütött szemmel, rongyos ruhákban jelentek meg, megtudtam, hogy szegénységben és nyomorban haltak meg egyesek, mások akasztófán és vérpadon.

Volt köztük egy, igazán sajátságos eset. Oldalán egy tizennyolcéves ifjuember állt. Elmondta nekem, „hogy sok éven át parancsnoka volt egy hajónak; az actiumi tengeri ütközetben áttörte az ellenséges hajórajt, elsülyesztett három hajót és elfogott egy negyediket, igy futott meg Antónius s igy győztek ők; s hogy e fiatalember, ki mellette áll, saját fia, aki akkor elesett;“ hozzátette, „hogy csekély érdemeiben bizva, a hadjárat végén visszatért Rómába s kérte Augusztus császárt, bizná meg egy nagyobb hajó vezetésével, melynek parancsnokát megölték. Ez állást azonban, tekintet nélkül igényeire, fiatal gyerkőcnek adták, a rabszolga Libertina fiának, aki barátja volt a császár egyik szeretőjének. Visszatért saját hajójára: de kötelesség-mulasztással vádolták és azt is elvették tőle és odaadták az altengernagy Publicola egy apród-kedvesének. Messze Rómától, szerény tanyára vonult vissza s ott fejezte be napjait“. Annyira érdekelt az eset, hogy felidéztettem Agrippát, aki tengernagy volt abban az ütközetben; megjelent és igazolta az egész elbeszélést, még hozzátéve sokat, amit a kapitány szerénységből elhallgatott.

Csodálkoznom kellett, hogy a romlottságot mindenütt mily rohamosan terjesztette a fényüzés; más országokban, ahol bün és erőszak régóta uralkodott, ez nem meglepő.

Az a körülmény, hogy mindegyik kisértet ugyanugy jelent meg, ahogy korában élt, szomoru elmélkedésekre adott alkalmat. Ugy rémlik, hogy emberi szemünk ez utóbbi századok folyamán nagyon elfajzott: a himlő és minden járuléka, eltorzitotta az angol arc vonásait; megröviditette a termetet, az idegeket és izmokat meglazitotta, pettyhüdté és ráncossá tette az arcbőrt, s a testet mállottá és büzössé.

Nem nyomhattam el meghatottságom, összehasonlitva a holtakat az élőkkel, látván, hogy természetes szépséget és erőt hogy ront meg az ősök kapzsisága, akik eladták magukat s bünt és betegséget plántáltak belénk.

KILENCEDIK FEJEZET.

(Szerző visszatér Maldonádába. – A luggnaggi királyság. – Szerzőt becsukják s az udvarhoz szállitják. – Hogyan folyt le a kihallgatás. – A király nagy kegyessége alattvalóihoz.)

Elbucsuzva Glubbduldrib kormányzójától, Maldonádába tértem vissza, ahol két heti várakozás után készen állt a Luggnaggba induló hajó. Két pártfogóm s még mások, nagylelküen elláttak mindennel, ami az utra kell s a fedélzetre kisértek. Egy hónapig voltunk uton. Heves vihar támadt, mely hatvan mérföldnyire nyugatra téritett el utunktól. Ezerhétszáznyolc április huszonegyedikén befutottunk Klumegnig kikötőjébe: tengerparti város ez, Luggnagg délkeleti csucsán. A parttól félmérföldnyire horgonyt vetettünk s jelt adtunk a csolnakoknak. Két pilóta jött értünk és széles öbölbe terelték hajónkat, ahol már egész flotta állott a város falai előtt.

Nehány matrózunk ügyetlenségből vagy rosszakaratból megmondta a pilótáknak, hogy idegen vagyok és utazó. Egy vámőr hosszasan kihallgatott, amikor partraléptem. Balnibarbi nyelvén beszélt velem, a tengerészek és üzletemberek mind beszélik e nyelvet, mely a kereskedelmet közvetiti. Röviden beszámoltam neki mindenről, igyekeztem elfogadható adatokat nyujtani: mégis ugy véltem, nemzetiségemet jó lesz elrejteni. Hollandusnak mondtam magamat, tudván, hogy az európaiak közül csak a hollandokat fogadják hazájukba a japánok. Azt mondtam hát a hivatalnoknak, „hogy Balnibarbi partján szenvedtem hajótörést, hogy fölvettek Laputában a repülőszigetre (melyről már gyakran hallott) s hogy most Japán felé igyekszem, ahonnan valami módon visszatérhetek majd hazámba.“ De a hivatalnok kijelentette, „hogy le kell tartóztatnia, mig parancsot nem kap az udvartól: azonnal irni fog, s reméli, hogy két hét alatt itt lesz a válasz“. Elég kedves lakásba vittek, kapum elé őrt állitottak, széles kertet kaptam s elég jól bántak velem, eltartásom királyi költségen történt. Voltak, akik meghivtak, főleg kiváncsiságból, mert hire ment, hogy távoli országokból jövök s tudok embernemhallott dolgokról. Béreltem egy fiatalembert tolmácsul: Luggnaggi bennszülött volt, de néhány évet töltött Maldonádában s tökéletesen birta mindkét nyelvet. Az ő segitsége mellett társalogtam azokkal, akik meglátogattak: őt kérdezték és én feleltem. Két hét mulva, ahogy vártuk, jött a válasz az udvartól. Parancs volt, hogy tiz lovas emberből álló szigoru őrizet mellett engem és személyzetem szállitsanak Traldragdub vagy Trildrogdrib-be (ugy emlékszem, mindkét kiejtést használják!), egész személyzetem szegény tolmácsom volt; alázatos kérésemre megengedték, hogy egy-egy öszvéren tehessük meg az utat. Félnapi uton előttünk futár vitte a hirt, hogy ő felsége értesüljön róla, ha közeledünk; s hogy adja tudtára őfelségének: mennyire vágyom ama kegyre, „hogy zsámolyának porát csókolhassam“. Ez az udvari nyelv s meg kellett tudnom, hogy szóról-szóra értendő. Két nappal megérkezésem után, hogy kihallgatást kaptam, azt parancsolták, hogy hasamon mászszam a trónus lépcsőjéig s közben a padlót nyaljam. Tekintettel idegen voltomra, előzőleg gondoskodtak róla, hogy a padló tiszta legyen és pormentes. Ez különös kegy volt, csak magasrangu udvari személyek előjoga: máskülönben e célra még be is hintik porral a padlót, ha a fogadott személynek ellenségei vannak az udvarnál. Láttam egyszer egy nagy urat, kinek annyira tele lett a szája, mire a trónusig kuszott, hogy egy szót se tudott aztán kiejteni. Ez ellen nincs orvosság, a legnagyobb bün ugyanis őfelsége jelenlétében köpni, vagy szájat törölni. Van itt még egy szokás, amit igazán nem helyeselhetek. Ha a király elhatározta, hogy valamelyik emberének meg kell halnia, de szeliden és nagylelkü módon akarja végrehajtatni az itéletet, elrendeli, hogy a padlót bizonyos mérges összetételü barna porral hintsék be, amit ha az áldozat felnyal, huszonnégy óra alatt elpusztul. De hogy őfelsége nagy jóságának elismerést szolgáltassunk, s feljegyezzük alattvalói iránt táplált nagylelküségét (bár sok európai uralkodó követné példáját!), megemlitjük tisztelettel, hogy szigoru parancsolat rendeli el ily esetek után a mérgezett padló lemosását, amit ha szolgái elmulasztanak, könnyen elvesztik őfelsége kegyét. Magam hallottam, hogy akarta megkorbácsoltatni egyik apródját, akinek fel kellett volna mosnia a padlót egy kivégzés után, de rosszakaratból azt elmulasztotta, mire egy nagyreményü fiatal főur, aki kihallgatásra jelentkezett, életét vesztette, anélkül, hogy őfelsége ezt kivánta volna. A jó fejedelem aztán mégis elengedte a korbácsot, megelégedett a szegény apród igéretével, hogy saját szakállára ezt nem teszi többé.

De térjünk vissza történetemre. Négy lábnyira kuszván a trón elé, térdeimre emelkedtem s hét izben vertem homlokomat a padlóhoz, majd a következő szavakat ejtettem, ahogy előző éjszakán betanitottak: „Inckpling gloffthrobb squut scrumm blhiop mlashnalt zwin tnodbalkuffhslhiophad gurdlubh asth.“ Az ország törvényei parancsolják ezt a bókot, amivel minden kihallgatott köszönti a királyt. Magyarul igy hangzik: „Vajha élné tul égi felséged a napot, kilenc hónappal, meg egy féllel!“ A király erre felelt valamit, amit nem értettem, de hüségesen feleltem rá, ugy ahogy kitanitottak, „Flute drin yalerich dwúldom prastrad mirpush“, ami annyit jelent: „az én nyelvem barátom szájában van“, ezzel azt fejeztem ki, hogy tolmácscsal tudok csak beszélni, mire már emlitett szolgámat bevezették s egy óráig felelgettem őfelsége kérdéseire. Balnibarbii nyelven beszéltem.

A királynak tetszett társaságom, s a bliffmarklubot, vagyis kamarást megbizta, adjanak szobát nekem és kisérőmnek a palotában, lássanak el étellel, itallal, s egy erszény aranynyal, a napi kiadások fedezésére.

Három hónapot töltöttem ebben az országban, hogy őfelsége kedvére tegyek: kegyének számos jelével halmozott el, s igen megtisztelő állásokkal kinált meg, de helyesebbnek és igazságosabbnak véltem, hogy hátralevő napjaimat már nőm és családom körében töltsem el.

TIZEDIK FEJEZET.

(A Luggnaggbeliek dicsérete. – A Struldbrugok életének részletes leirása. – Beszélgetés e tárgyban szerző s több kitünő személy közt.)

A Luggnaggbeliek általában vendégszeretők és nagylelküek: nem minden árnyalata nélkül ama gőgnek, mely a keleti tartományok sajátsága. Az idegenekkel jól bánnak, főleg azokkal, akiket az udvar pártfogol. Sok magasrangu személylyel összeismerkedtem s tolmácsom közbenjárásával sok kedves és tanulságos társalgásban vettem részt.

Egy napon – igen jó társaságban voltam ép – valaki megkérdezte: „láttam-e már a struldbrugokat, vagy halhatatlanokat?“ Mondtam, hogy nem, s nagyon szeretném tudni, hogy érti ezt a kifejezést, halandó emberekről lévén szó. Erre elmondta, „hogy néha, nagyon ritkán, egy-egy családban gyermek születik, kerek, vörös folttal a homlokán, a balszemöldök fölött: az ilyen gyerek nem hal meg soha. Maga a folt akkora, mint egy ezüst huszas. Idő folytán megnő és szint vált; tizenkét éves korában zöld lesz s ilyennek marad huszonöt éves korig, aztán sötétkékre fordul, hogy végre negyvenöt éves korban szénfeketévé váljon, s akkorára, mint egy tallér: ezentul nem változik aztán.“ Barátunk hozzátette, „hogy e születések oly ritkák, hogy valóban azt hiszi, az egész tartományban jelenleg nem lehet több tizenegyszáz struldbrugnál, mindkét nemben. Ezek közül ötven a fővárosban, a legfiatalabb köztük egy hároméves kislány. Ez a csodálatos tünemény nem sajátja valamely családnak, hanem a puszta véletlen müve, a struldbrugok gyermekei maguk ép oly halandók, mint bármelyikünk.“

Kimondhatatlan öröm fogott el, hallván e különös szavakat; még hozzá az a személy, aki elmondta, jól értette a balnibarbi nyelvet, nem állhattam meg, hogy rajongó szavakban ki ne törjek s elragadtatva kiáltsam: „boldog nemzet, melynek minden gyermeke legalább esélyével születik annak, hogy halhatatlanná lesz. Boldog nép, mely szemtől-szembe láthatja az ősi erkölcs annyi élő példáját, s oly mesterei vannak, kik elmult századok minden bölcseségét felhalmozva hordják agyukban. De mindenek felett, ó, boldog és nagyszerü struldbrugok, kik az emberi lét egyetemes szörnyü csapása nélkül születtek, s lelkük felszabadult a halálfélelem kisértetének borzasztó nyomása alól!“ Csodálkozásomat fejeztem ki, „hogy e kitünő személyek közül egyet se láttam még az udvarnál: hiszen a homlokon sötétlő fekete folt oly szembeszökő jel, hogy nem nézhettem el őket; s lehetetlen, hogy őfelsége, a legigazságosabb uralkodó, ne látná el magát nagyszámban ily bölcs és kitünő tanácsosokkal. De lehet talán, hogy e tiszteletreméltó bölcsek erénye az udvar szabados és kicsapongó modorát nem tudja látni. Hisz tudjuk, hogy az ifju emberek gyakran könnyelmüen és szilajul lerázzák az öregek józan s bölcs mérsékletét. Mégis legközelebb, ha a király felséges szine elé bocsát, nyiltan és részletesen elmondom majd véleményem e tárgyban, s akár meghallgatja tanácsom, akár nem, egyre már is elhatároztam magam: őfelsége gyakran ajánlotta, fogadnék el állást országában; most hát nagy köszönettel elfogadom e kegyet, itt maradok, s életemet a struldbrug nevü felsőbb lényekkel való társalgásban töltöm el, ha méltónak tartanak rá.“

Az az ur, akihez szavaimat intéztem, azzal a különös mosolylyal felelt, melyet tudatlanság fölötti szánalom kelt. „Nagyon örülne, ugymond, ha köztük akarnék maradni, de engedjem meg, hogy a társaságnak elmondja, amit beszéltem.“ Ugy is tett és anyanyelvükön sokáig vitatkoztak, egy szót se értettem és azt se vehettem ki, mily hatással volt rájuk előadásom; rövid szünet után ugyanaz az ur kijelentette, „hogy az ő barátai és az enyémek (igy fejezte ki magát tapintatosan) nagyon mulattak ama megjegyzéseken, melyeket a halhatatlanság gyönyöréről ejtettem s igen szeretnék tudni, hogy vajjon milyen életet élnék, ha sorsom véletlenül struldbrugnak teremt.“

Azt feleltem, „hogy könnyü ékesszólónak lenni, ily változatos s gyönyörü tárgyban, könnyü különösen nekem, ki álomképekkel gyakran mulattattam magam, hogy mi lenne, ha király volnék, vagy tábornok, vagy valami nagy ur, – s valóban eszembe jutott az is, hogy osztanám be az időt, s hogy élnék, ha örökké lehetne élnem.“

„Ha jósorsom struldbrugnak teremtett volna, mihelyt magam felfedezem vala boldogságom, s megértem, mi a különbség élet és halál közt, első dolgom volna, hogy munkával s ügyességgel meggazdagodjam: azt hiszem, helyesen vezetve ügyeim, kétszáz év alatt én volnék leggazdagabb a tartományban. Másodsorban, kora fiatalságomtól kezdve, szorgosan sajátitanám el minden művészet és tudomány egyetemét, miáltal idővel mindenkit tulszányalnék műveltségben. Végre feljegyeznék minden fontos eseményt s történést, a közélet változataiban, pártatlanul leirnám az egymást követő uralkodók és államférfiak jellemét, minden ponton megtoldva a magam megfigyeléseivel. Feljegyezném az öltözködési szokások, szórakozások minden változatát az idők folyamán keresztül: hogy végre élő kincstára legyek a tudásnak és a bölcsességnek s az ország legfőbb tanácsosa és orákuluma.

„Hatvan éven tul nem nősülnék többé, nyilt házat vinnék, de még takarékoskodnék. A reményteljes ifju lelkeket alakitanám és irányitanám, meggyőzve őket tapasztalataim alapján, melyet számos példa erősit, az erkölcsök hasznosságáról a nyilvános és magán-életben. Állandóan mégis halhatatlan testvéreim közt élnék, válogatnék közülök vagy egy tucatot, a legidősebbeket. A vagyontalanokat házam közelében megajándékoznám birtokkal és lakással s mindenkit szivesen látnék asztalomnál. Társaságunkban a halandók közül csak a legkiválóbbak jelennének meg, hozzászoknék, hogy egyre csökkenő szomorusággal lássam elpusztulni őket, s az emberek termékeny változását ugy lássam végre, mintahogy a kertész látja örömmel, hogy követi egymást évről-évre a rózsák és tulipánok termése, s nem panaszkodik azokért, melyek elhervadtak tavaly.

„Mi struldbrugok időnként közölnénk egymással emlékeinket és megfigyelésünk. Megfigyelnénk a fokozatok módját, melylyel a bün e világot megfertőzi és gáncsot vet minden lépésének. Óvnánk és tanitanánk egyre a népet, mely a mi példánkon lendülve fel, talán elkerülhetné mégis az emberi nem szemmellátható elfajzását, melyet századunk annyira panaszol.

„Mindehhez vegyük még azt a sok örömöt: láthatni kormányok és államformák forradalmait, a felső és alsó rétegek hullámzását, nagy városokat rombadőlni, s királyok székhelyévé válni sötét kis falvakat; látni nagy folyókat keskeny patakká apadni; látni az óceánt, hogy hagyja el a sziklás kőpartot s hogy önti el árjával más oldalon; látni még ismeretlen földrészeket, hogy emelkednek ki a ködből; látni népvándorlást, melyben barbár hordák árasztanak el elfinomult országokat; – s látni, hogy finomulnak el e barbárok idővel. S látni végre az idők mélyében és távolában, hogy fedezik föl egyre-másra az örök-mozgót, a repülő embert, a mindent gyógyitó balzsamot, s hogy emelnek késő unokáink minden tökéletlent tökélyre.

„Micsoda nagyszerü felfedezések, mondjuk, csak a csillagászatban, hiszen mi struldbrugok tuléljük s megerősithetjük a magunk jóslatait. Látjuk távozni és visszatérni az üstökösöket s látunk napot, holdat és csillagot keringésének és forrásának minden változatában.“

Szélesen kitértem más tárgyakra is: a végtelen élet és emberfölötti boldogság emésztő vágya szárnyat adott szavaimnak. Hogy befejeztem s előadásom lényegét tolmácsom leforditotta a társaságnak: anyanyelvükön sokáig és élénken vitáztak még és csodálkozva láttam, hogy hahotáznak gyakran, az én rovásomra. Végre ugyanaz az ur, aki szavaimat tolmácsolta, hozzám fordult és megjegyezte, „hogy szeretné kiigazitani némely tévedésemet, melyeknek oka az emberi természet közös korlátoltsága s melyért senki sem felelős. A struldbrugok nemzetisége kizárólag náluk terem meg, sem Balnibarbiban, sem Japánban, hol szerencséje volt a király követségét képviselni, nem hallott hasonlót s megfigyelte, hogy ez országok lakói szinte el se hitték, hogy ilyesmi lehetséges legyen. Álmélkodásomon, hogy először beszélt e jelenségről, rögtön észrevette, hogy egészen uj és nekem szinte hihetetlen dolgokat hallok. Hogy a két fent emlitett országban, ott tartózkodása alatt sokféle emberrel beszélt, s megfigyelte, hogy minden ember legnagyobb vágya a hosszu élet: s akinek a féllába a sirba volt már, kétségbeesetten kapaszkodott másik lábával a földhöz. Hogy a legöregebb ember még legalább egy napot élni remél s ugy tekint a halálra, mint a legnagyobb rosszra, mely ellen minden természetes érzés védekezést parancsol. Talán csak itt, Luggnagg szigetén csökkent kissé az élet hallatlan étvágya, azáltal, hogy mindig szemeink előtt volt a struldbrugok példája.

„Amit én az öröklét módszeréről beszéltem, igaztalan és meggondolatlan beszéd volt, mert abból a feltevésből indult ki, hogy az ifjuság, egészség és életerő örökkétartó. Már pedig nincs oly balga ember, aki ezt remélni merje, legkicsapongóbb vágyaiban. Nem az a kérdés, hogy az ember szeretne-e ifjui egészségben és gazdagságban élni örökké: – arról van szó, hogyan visel el egy örökké tartó életet, mindama nyomorusággal és betegséggel testében, amiket a vénség hoz magával, mert bár kevés ember szeretne halhatatlan lenni ily kemény feltételekkel, mégis a két elsőbb emlitett országban, Balnibarbiban és Japánban ugy látta, hogy az emberek szeretnék kitolni halálukat, bármily későn jelentkezzék is: s alig hallott emberről, aki szivesen halt volna meg, kivéve, ha kin és szomoruság elviselhetetlen foka láttatta vele jobbnak a halált. Vajjon amaz országokban, melyekben utaztam, épp ugy, mint hazámban, nem tapasztaltam-e hasonlót?“

E bevezetés után részletesen beszámolt nekem a struldbrugokról. Elmondta, „hogy a struldbrugok harmincéves korukig ugy viselkednek, mint a közönséges halandók, azontul fokozatosan buskomorrá és levertté válnak, egészen nyolcvanéves korukig. Ezt saját bevallásukból tudja, másként, tekintve, hogy e korban kettő vagy három született csak, tulkevesen vannak ahhoz, hogy általános véleményt formálhassunk róluk. Nolcvanéves korukban (ez az emberi élet határa nálunk) nemcsak a közönséges öreg emberek minden bolondságait és betegségét tapasztalhatjuk rajtuk, de még sok mást is, mely a végtelen élet nyomasztó kilátásából származik. Nemcsak hogy makacsok, szeszélyesek, mohók, fecsegők, hiuk, mogorvák: de képtelenek minden barátságra, minden természetes vonzódás kihal belőlük. Irigység és tehetetlen vágy, ez a két fő szenvedélyük. Irigységük főleg azokra a tárgyakra vonatkozik, mely az ifjabb nemzedék sajátsága és az öregeknek halálát okozza. Visszagondolva régi időkre, rá kell jönniök, hogy az öröm minden lehetősége megszünt számukra s ha temetést látnak, jajongani és panaszkodni szoktak, hogy ime, mások beeveznek a nyugalom révébe, melyet előlük örökre elzárt a sors. Nem emlékeznek semmire és senkire azonkivül, amit ifju korukban megjegyeztek s erre is igen tökéletlenül. Valamely esemény részleteit biztosabban megtudhatjuk a közönséges hagyományokból, mintha az ő emlékezőtehetségükhöz fordulnak. Sok közülök egészen gyermekké válik s minden emlékezőtehetségét elveszti, ezek szánalmat érdemelnek, mert legalább nincs meg bennük a társaik sok rossz hajlama és tulajdonsága. Ha egy struldbrug a maga fajtájából választ feleséget, ezt a frigyet az ország törvényei felbontják, mihelyt az egyik eléri nyolcvanadik évét. A törvény ugy okoskodik, hogy méltányos, hogy azok, akik saját hibájukon kivül, örök életre itéltettek e nyomorult világban, ne érezzék kinját megkettőzve azzal, hogy hozzá még feleségük is legyen.

„Nyolcvanéves korukban a törvény halottakká nyilvánitja őket; örököseik megkapják birtokukat, ellátásukra csekély járadékot fordit, a többi aztán állami költségen megy. Ez időn tul sem hivatalt, sem állást nem vállalhatnak még ingyen se. Nem vehetnek s nem kezelhetnek birtokot, polgári vagy bünügyben nem tanuskodhatnak, nincs hitelük és nem vehetnek részt üzletekben.

„Kilencven évvel kihull a foguk és a hajuk. E kortól fogva nem érzik izét többé semminek, esznek és isznak, amit le tudnak nyelni, étvágy nélkül és üdülés nélkül. Az életük folyamán felszedett betegségek tartanak egyre, nem rosszabbodnak és nem javulnak. Beszélgetés közben gyakran elfelejtik a szavakat s az emberek nevét, még a barátokét és rokonokét is. Ugyanebből az okból az olvasás sem mulattatja őket, mire a mondat végére érnek, elfelejtik az elejét, igy aztán ez egyetlen mulatságtól is meg vannak fosztva.

„Az ország nyelve folyton változik s igy egyik korszak struldbrugja nem érti meg a másikat. Kétszáz év mulva alig tudnak már beszélni halandó testvéreikkel; ugy élnek saját hazájukban, mint az idegenek.“ Ime, ennyit tudtam meg a struldbrugokról, vagy ennyire emlékszem abból, amint megtudtam. Később láttam közülük ötöt vagy hatot, különböző korokból. A legfiatalabb alig kétszáz éves; barátaim mutattak be egymásnak. Mondták neki, „hogy ez egy nagy utazó és sok világot látott“, de a struldbrug közömbösen nézett rám és nem kérdezett semmit. Azt hajtogatta csak „adnék neki slumskudasokat, vagyis emléket“; ez a koldulásnak egy módja, mert a törvény különben szigoruan tiltja a kéregetést, arra való az állami alap, bármily csekély is. A struldbrugokat mindenki gyülöli és megveti, rossz jelnek tekintik, ha egy születik. Korukat ugy tudja meg az ember, hogy megkérdi őket, milyen királyra, vagy nagy emberre emlékeznek s aztán utána néznek a történelemben. Nyolcvan éven fölül ugyanis nem emlékeznek már semmire.

Soha nem láttam ilyen nyomorult és kétségbeesett embereket, a legborzasztóbb látványt asszonyaik nyujtják; évszámaiknak megfelelően az öregség minden jele meglátszik rajtuk, valami borzongató halotti szin kiséretében, amit leirni se tudok. Hat között azonnal felismertem, melyik a legöregebb, bár egy vagy két század volt csak közöttük.

Ezek után, amit hallottam és láttam, elképzelheti az olvasó, hogy az örökélet forró vágya kissé lehült bennem. Elszégyeltem magamat gyermekes álomképeimért, melyeket elébb hangoztattam s ugy éreztem, nincs az a zsarnoka a világnak, ki oly halálformát eszelhetne ki, melybe szivesen ne rohannék inkább, mintsem ezt az életet válasszam.

A király meghallotta, mi történt köztem és barátaim között, s kegyesen tréfálózott felettem: azt mondta, örülne, ha néhány struldbrugot elküldhetnék hazámba, hogy az embereket leszoktassák a halálfélelemről; de ugy látszik, az ország alaptörvényei tiltják ezt, másként szivesen vállaltam volna a szállitás terhét és költségeit. El kell ismernem, hogy az országnak a struldbrugokra vonatkozó törvényei józan megfontoláson alapulnak s hogy hasonló körülmények között minden nemzet hasonló eljárásra kényszerülne. Tudva, hogy a fukarság természetes járuléka a vénségnek: ezek a halhatatlanok végül az ország egész vagyonát összeharácsolnák, hatalmat ragadnának magukhoz, melyet hibáik mellett helyesen gyakorolni nem tudnának s végre az államot romlásba sodornák.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

(Szerző elhagyja Luggnaggot s Japánba vitorlázik át; – onnan egy holland hajón Amsterdamba és Amsterdamból hazájába tér vissza.)

Ugy véltem, a struldbrugokról szóló ez a kis értekezés szórakoztatni fogja az olvasót, mert be kell vallani, hogy szokatlanul hangzik. Legalább nem emlékszem, hogy utleirásokban olvastam volna effélét (már azok közt, amik kezembe kerültek), ha tévednék, elnézést érdemlek, mert hiszen két utazó, kik ugyanazt az országot irják le, szükségképpen megegyeznek bizonyos részletekben s ez még nem jelenti azt, hogy az egyik átkölcsönözte, vagy ellopta a másik adatait.

Azt is tekintetbe kell venni, hogy Japán és Luggnagg között élénk kereskedelem folyik, nagyon valószinü tehát, hogy a japán szerzők beszámolnak a struldbrugokról, de oly kevés ideig voltam Japánban s nyelvök oly ismeretlen nekem, hogy nem kérdezősködhettem róluk. Remélem, a hollandusok adataim alapján kutatni fognak majd s kiegészitik esetleges hiányaimat.

Őfelsége, miután gyakran ajánlott fel nekem magas udvari állást, látva, hogy mindenáron vissza akarok térni hazámba, végre kegyesen megadta beleegyezését. Sajátkezüleg irt ajánlólevelet adott a japán császárhoz. Megajándékozott négyszáznegyvennégy nagy aranynyal (ez a nép szereti az egyforma számjegyeket) s adott egy nagy vörös gyémántot, amit Angolországban száz fontért adtam el.

Ezerhétszázkilenc május hatodikán ünnepélyes bucsut vettem az udvartól és barátaimtól. Őfelsége őrséget rendelt mellém Glanguenstaldig: az a sziget délnyugati kikötője. Hat nap mulva indult a hajó Japánba. Az ut tizenöt napig tartott. A kis Xamoskhi kikötőváros mellett vetettünk horgonyt, Japán délkeleti partján. Innen néhány földnyelv vezet észak felé, ahol Japán fővárosa, Jeddó fekszik. Partraszállva, megmutattam a luggnaggi király levelét: a hivatalnok jól ismerte a tenyérnagyságu pecsétet, melyre a következő szavak voltak irva: „a király egy béna koldust emelt fel a földről“. A város előljárói hallván a levélről, ugy fogadtak, mint valami minisztert. Elláttak kocsikkal és szolgákkal s Jeddóig kisértek, ahol azonnal jelentkeztem kihallgatásra és felmutattam a levelet. Miután ezt szertartásosan felbontották s a tolmács közölte őfelségével tartalmát, az utóbbi értésemre adta, „hogy fejezzem ki mit akarok, bármi legyen az, megkapom, királyi testvére kedvéért“. A tolmács különben holland hajósok üzletfele volt, magatartásomon észrevette európai mivoltomat s hollandul forditotta le őfelsége szavait. Mint már elhatároztam, azt feleltem, „hogy holland kereskedő vagyok, hajótörést szenvedtem, szárazon, vizen Luggnaggba jutottam és onnan Japánba. Tudom, hogy honfitársaim gyakran megfordulnak erre s lesz módom visszatérni hazámba: azért hát alázattal ama kegyet kérem csak, engedné meg őfelsége, hogy épségben Nangasakba jussak!“ Ehhez hozzá tettem még, „hogy luggnaggbeli királyi pártfogóm kedvéért engedje el őfelsége nekem azt a szertartást, melyben honfitársaimnak rá kell tapodni a keresztre: – a balsors vetett ez országba, s nem kereskedni jöttem. Midőn e kérelmemet a tolmács leforditotta, őfelsége meglepettnek látszott s azt mondta, „ugy emlékszik, a hollandusok között az első vagyok, aki e pontban aggodalmaskodott s valóban, szinte kétkedni kezd benne, igazán hollandus vagyok-e, mert hogy igaz keresztény vagyok, az biztos. Mindazonáltal, különös kegyképpen, teljesiti kivánságomat, de ügyesnek és óvatosnak kell lenni, s meg kell hagyni a hivatalnokoknak, hogy ugy engedjék el nekem a szertartást, mintha véletlenül történnék, mert biztosit, hogyha valamelyik holland testvérem megtudja a titkot, biztosan nyakamat szegi utközben.“ Hálámat fejeztem ki e szokatlan kegyért; ezekután rábiztak egy kapitányra, aki épségben szállitott Nangasakba s gondoskodott róla, hogy a kereszt-szertartás elmaradjon.

Ezerhétszázkilenc junius kilencedikén értünk Nangasakba, hosszu és fáradságos utazás végével. Csakhamar holland tengerészek társaságába jutottam, s az Amboina nevü négyszázötven tonnás hajón Amsterdamba vitettem magam. Valamikor sokat éltem Hollandiában, Leydenben folytattam tanulmányaimat s jól tudtam hollandusul. A tengerészek csakhamar megtudták, honnan jövök s kikérdezték egész életemet. Rövid és valószinü történetet eszeltem ki, elhagyva a legfontosabb mozzanatokat. Voltak ismerőseim Hollandiában, vezetéknevet találtam ki magamnak és azt mondtam, hogy szüleim szegény gülderlandi parasztok. A kapitánynak, Teodorus Vangrultnak ki akartam fizetni az utat, de mikor megtudta, hogy seborvos vagyok, megelégedett a fél dijjal, azzal a feltétellel, hogy utközben igénybe vehessék szolgálataimat. A legénység többször megkérdezett, hogy a fentemlitett szertartáson átestem-e, kitérő válasszal feleltem, mondván, hogy mindenben alávetettem magam a császár parancsának. Mégis egy rosszakaratu gazfickó bevádolt a tisztnél, s azt állitotta, hogy nem tapodtam rá a keresztre. Szerencsémre, ez a tiszt be volt avatva ügyembe, husz bambusznádat veretett a fickó hátára, ezekután nem zaklattak többé.

Különösebb esemény nem zavarta utunkat, jó széllel elértük a Jóreménység fokát, ahol friss vizet vettünk fel. Ezerhétszáztiz április tizedikén elértük Amsterdamot, utközben három emberünket vesztettük el csak betegségekben, s egy negyediket, ki az előárbócról zuhant a tengerbe, nem messze Ginea partjaitól. Amsterdamból csakhamar Angliába indultam kicsiny hajón, mely a város tulajdona. Április 16-án a dünékra értünk. Másnap reggel kötöttünk ki: öt év és hat hónap után ujra láttam szülőhazámat. Egyenesen Redriffbe utaztam, ugyanaznap délutánján meg is érkeztem s nőmet és családomat jó egészségben találtam.

NEGYEDIK RÉSZ.
Utazás Hauhnhnm országba.

ELSŐ FEJEZET.

(Szerző, mint kapitány utra kel. – Legénysége összeesküszik ellene, fülkéjébe csukják s ismeretlen vidéken partra teszik. – Behatol az ország belsejébe. – A Yehuk, egy sajátságos állatfajta. – Szerző találkozik két Hauhnhnm-el.)

Bár rakoncátlan természettel vádoljanak, be kell vallanom, hogy kalandvágyamat nem oltotta el mindama veszély és kétségbeesés, melyeket utam korábbi részeiben elbeszéltem. Öt hónapot töltöttem nőmmel és gyermekemmel és igen boldog lehettem volna, ha meg van bennem a képesség felismerni, hol kell megállanom. Szegény feleségemet áldott állapotban hagytam ott s elfogadtam egy kedvező ajánlatot, a háromszázötven tonnás nagy kereskedelmi hajónak, a „Kaland“-nak parancsnokságát; közismert jó tengerész voltam s hogy meguntam már a seborvosi hivatást, e célra egy ügyes fiatalembert fogadtam fel hajómra, bizonyos Purefoy nevezetüt. Portsmouthban szálltunk vitorlásra, 1710. szeptember 7-én. Tizennegyedikén Pocock kapitánynyal találkoztunk, aki Campechy öblébe igyekezett ébenfáért. Tizenhatodikán a vihar elválasztott bennünket. Hazatértem után értesültem róla, hogy nemsokára ezután megfeneklett és az egész hajóról csak egy kis inas maradt életben. Becsületes ember volt és jó tengerész: csak tulságosan bizott eszében s ez volt oka pusztulásának, mint annyi másnak. Ha megfogadta volna tanácsom, most otthon volna családja körében, épségben és biztonságban, mint én.

Több tengerészem meghalt maláriában. Barbadosban kellett felfogadnom néhányat, s érintenem kellett a Leward szigeteket, ama kereskedők megbizása szerint, akik alkalmaztak. Csakhamar magam megbántam, amit tettem: a felfogadott emberek közül volt néhány bukkanir, azaz tengeri kalóz. Ötven emberem volt a fedélzeten s parancsot adtam, hogy a déli tenger felé forduljunk, ahol az indusokkal akartam kereskedni s néhány felfedezést voltam teendő. De ezek a fickók, akiket felszedtem, megrontották legénységemet, összeesküdtek ellenem, hogy elkaparitsák a hajót. Egy reggel fülkémbe törtek, kezemlábam megkötözték s megfenyegettek, hogy a tengerbe hajitanak, ha ellenállok. Azt feleltem, hogy foglyuk vagyok és megadom magam. Megeskettek, aztán felbontották kötelékeim, csak a lábamon hagytak egy láncot, s hozzáerősitettek ágyamhoz. Ajtóm elé őrt állitottak, töltött fegyverrel, ki azonnal főbelőtt volna, ha megkisérlem a szökést. Adtak ennem és innom s a hajó parancsnokságát átvették. Az volt a céljuk, hogy mint kalózok, spanyol hajókat fosszanak ki: de ehhez több ember kellett volna. Igy hát elhatározták, hogy eladják a rakományt s Madagaskárban uj legénységet szerveznek, mert tudnivaló, hogy fogságom alatt is nagy volt a halálozás. Több héten át kereskedtek az indusokkal, de ma sem tudom, mely irányban haladtunk: elzárt rab voltam s arra vártam csak, hogy legyilkoljanak, mintahogy gyakran igérték.

Ezerhétszáztizenegy május 9-én bizonyos James Welch jött le fülkémbe s értesitett, hogy a kapitány parancsa szerint most kitesznek a partra. Veszekedtem vele, de hiába, még azt se akarta megmondani, ki légyen az uj kapitány. Belöktek egy mentő-csónakba, még csak annyit engedtek meg, hogy felvehessem legjobb ruhámat s néhány fehérnemüt; fegyvert nem vihettem magammal. Nem motoztak meg, volt annyi becsület bennük s igy zsebeimbe pénz maradt és néhány apró tárgy. Mintegy félmérföldet eveztek velem s aztán kitettek a partra. Rimánkodtam, mondanák meg, hol vagyunk: esküdöztek „hogy maguk se tudják, s hogy a kapitány elhatározta, hogy a legelső helyen, ahol földet érünk, megszabadul tőlem, miután a rakományt ugyis eladta már“. Visszaugráltak a csónakba, ajánlották, hogy fussak el, nehogy az ár elkapjon s bucsut vettek tőlem.

Kétségbeejtő helyzetemben mit tehettem egyebet, kigázoltam a sekély vizből s egy kis dombra ültem pihenni s gondolkodni. Kissé magamhoz térve, megindultam befelé, azzal, hogy az első vad, akivel találkozom, majd csak megkimél, ha életemért kösöntyüket, üveggolyókat s más csecsebecsét ajánlok fel: tengerészek rendesen ellátják magukat effélével. A vidék hosszu fasorokkal oszlott részekre. Vetést is láttam, de nem voltak szabályosak. Minden magától nőtt, magas fü közt jártam, előttem árpaföldek terültek. Óvatosan s körülnézegetve haladtam, nehogy meglepjenek, vagy nyillal lőjenek le hátulról. Egyszerre kitaposott uthoz értem; váratlanul bukkanva emberi, ló és tehénlábak nyomaira. Majd több állatot pillantottam meg a mezőn s néhányat a fák gallyai között. Nagyon furcsa formájuk volt, annyira megleptek, hogy hirtelen egy sövényfal mögé huzódtam s onnan szemléltem azokat, amik közelebb kerültek hozzám s alkalmat adtak behatóbb vizsgálatra. Fej és mell sürü szőrrel boritva, a szőrzet hol bodros, hol hosszu és lecsüngő; szakáluk is van, olyanféle, mint a kecskének, hátuk közepén vastag hajpamat huzódik, ugyanez a lábakon és lábfejeken. Testük többi része csupasz s piszkos-barna bőrük látható. Farkuk nincsen s a combok szőrtelenek, kivéve hátul: ez nyilván arra való, hogy kényelmesen üljenek a földön; leggyakrabban, ebben a helyzetben láthatók, vagy fekve, vagy gyakran hátsó lábukon állva. A fákra oly gyorsan másztak, mint a mókus; első és hátsó lábukon hosszu, hegyes és horgas karmok szolgálnak e célre. Gyakran ugrottak a levegőbe s feltünő ügyességgel kergetőztek. A nőstények valamivel kisebbek párjaiknál, fejükről hosszu hajzat fityeg, arcuk csupasz, valamint egész testük is, kivéve a nemi tájakat. Mellbimbójuk két mellső lábuk között csüng le, s gyakran csaknem a földet éri, ha járnak. A hajuk szine különböző: barna, vörös, fekete és sárga. Mindent összevéve, soha életemben nem láttam ilyen visszataszitó állatot, mely első pillanatra természetes ellenszenvet keltett bennem, elannyira, hogy undorral s megvetéssel felálltam, megelégedvén e látványt s folytattam utamat a kitaposott ösvényen, remélve, hogy valamely indus házához vezet. Alig tettem nehány lépést, midőn szemtől-szembe kerültem egy előbb leirt teremtéssel: egyenesen nekem jött. Megpillantva engemet, a rut szörnyeteg bosszus fintorokat vágott, megállt s hülyén bámult rám, mintha sose látott volna még ilyent, felemelte egyik mellső patáját, nem tudom kiváncsiságból vagy rosszakaratból-e, de nem vártam meg, mig hozzám ér, felkaptam vadászkésemet s lapos fejével rávágtam körmére. Éllel nem mertem támadni, attól tartva, hogy a benszülöttek felbőszülnek ellenem, ha megtudják, hogy megöltem, vagy megnyomoritottam holmi háziállatot. A bestia visszakapta kezét s oly hangosan bömbölt, hogy a szomszéd földről mintegy negyven társa odaugrált üvöltve s rut pofákat fintorgatva felém, de én egy fatörzshöz futottam s megvetve hátamat, a tőrt magam előtt lóbáltam, hogy távol tartsam a bestiákat. De néhány átkozott fajta elkapta a fa ágait, felkusztak a fára s onnan fejemre ronditottak. Alig kerültem ki az adagokat, hozzásimulva a fához s igy aránylag még jól jártam, csak rettentő büzük fojtogatott.

Nagy bajom közepette egyszerre csak látom, hogy az egész társaság eliramodik, oly gyorsan, ahogy a lába viszi. Kimerészkedtem a fa alól s kikémleltem az utra, hogy lássam, mi rémithette meg ennyire a bandát. De csak egy lovat pillantottam meg, csendesen és nyugodtan sétált, ugy látszik, ez riasztotta el őket. A ló meghőkölt egy pillanatra, mikor közelembe került, csakhamar összeszedte magát, s a csudálkozás kifejezésével szemében, egyenesen arcomba nézett. Kezeimet, lábaimat vizsgálta, s többször körüljárt. Nem állhattam odébb, mert elzárta az utamat, bár viselkedésében semmi támadó, vagy erőszakos nem volt, inkább valami szokatlan szelidség; percekig egymásra meredve álldogáltunk, végre kinyujtottam a kezem, hogy megveregessem a nyakát, füttyentettem is, mint a lovászgyerekek, mikor idegen lovakat zaboláznak. De ez a ló kedveskedésemet némi megvetéssel fogadta, megrázta fejét s homlokát leszegve, jobb mellső lábát gyengéden felemelte s szeliden, de határozottan eltolta a kezemet; aztán háromszor, vagy négyszer nyeritett, de oly sajátos, tagolt ütemekben, hogy csaknem azt kellett hinnem, a maga nyelvén beszélt valamit.

Mig igy bámultuk egymást, más ló lépdelt oda, szembefordultak s jobb patájukat felemelve összeütötték, majd több izben nyeritettek, de annyiféle hangon, hogy csaknem tagolt beszédnek tünt. Pár lépést hátrahuzódtak, egymás oldalán sétáltak fel s alá, tárgyaló felek módján, akik valamit latolgatnak. A szemük gyakran lebbent felém, mintegy aggódva, hogy el ne szökjem. Egészen el voltam képedve, s azt gondoltam, hogyha ez országban az állatok igy viselkednek, ebben az arányban az emberek kell, hogy a föld legbölcsebb s fejlettebb népe legyen. Ez a gondolat megnyugtatott. Elhatároztam, hogy most odébb állok s felkeresek valami házat, vagy falut, vagy bennszülöttet s itt hagyom a két lovat, társalogjanak, amig jólesik. De az első ló, egy almás pejkó, látván, hogy már elosonnék, utánam nyeritett, de olyan határozott és kifejező hangon, hogy megdöbbenésemben szinte értettem, mit akar. Anélkül, hogy számot adhattam volna magamnak, mit teszek, megfordultam és odaléptem hozzá, mintegy további parancsait várva. Elrejtettem félelmemet, bár most már őszintén aggódni kezdtem, hogy fog ez a kaland végződni; az olvasó elképzelheti helyzetemet. A két ló mellém lépett s most nagy komolysággal kezdték vizsgálni arcomat s kezeimet. A szürke pej, jobb mellső patájával körültapogatta kalapomat, mire levettem azt s ujra föltettem. Erre mindketten nagyon meglepettnek látszottak: a másik, egy barna mén, meglibbentette kabátom szárnyát s ezen megint csodálkoztak. Megsimogatták kezem s láttam, hogy annak szine és lágysága meglepi őket; az egyik oly erősen szoritotta le kezemet patája és csülke közé, hogy felkiáltottam, ezután mindketten gyöngéden s vigyázva nyultak hozzám. Cipőm és harisnyám nagy zavarba hozta őket, többször nyeritettek s mindenféle gesztusuk volt, önkénytelenül bölcsekre kellett gondolnom, mikor valamely bonyolult jelenség okait próbálják megfejteni.

Mindent összevéve, ez állatok viselkedése oly észszerü és szabályos, oly megfontolt és értelmes volt, hogy végre meggyőztem magam, hogy ezek csak varázslók lehetnek, akik valamely rejtett célból lovakká változtatták magukat, s most, hogy idegent találnak, szórakozni akarnak vele, – vagy talán igazán meglepi őket egy idegen és távoli utazó arca, öltözéke. Megnyugodva ez okoskodásban, a következő szavakkal fordultam feléjük: „uraim, ha önök vajákosok, amint okom van hinni, bizonyára értik a világ minden nyelvét, engedje meg tehát méltóságtok, hogy magamat mint egy szegény, hajótörött angolt bemutassam; rossz sorsom e partokra vetett s most csak arra kérem önöket, engedjék meg, hogy valamelyiküknek hátára üljek, mintha igazi ló volna s eljussak egy házig, vagy faluig, ahol megpihenhetek. Cserébe e kegyért ezt a vadászkést s nehány kösöntyüt felajánlom önöknek“ s már ki is vettem zsebemből e tárgyakat. A két ló csendesen állt, mig beszéltem, ugy látszik, nagy figyelemmel hallgatták végig s mikor befejeztem, többször nyeritettek egymás felé, mintegy komoly társalgásba merülve. Hanem észrevettem, hogy nyelvük nagyon jól fejezi ki az indulatokat, s szavaik, kis fáradsággal, még könnyebben beszedhetők, mint a kinai szavak.

Gyakran megkülönböztettem ezt a szót yehu, ezt többször ismételte mindegyik. Bár nem tudhattam, mit jelent e szó, mégis, mig a két ló hevesen beszélgetett, megkisértettem, hogy kiejtsem ezt a szót s hogy egy pillanatra elhallgattak, hangosan és bátran mondtam: yehu, minden tehetségemmel utánozva a lónyeritést. Ezen nagyon meglepődtek s a szürke kétszer ismételte ezt a szót, mintha a helyes kiejtést tanitaná nekem. Mire én is többször ismételtem a szót, egyre jobban, bár tökéletesen nem utánozhattam. Most egy másik szóval próbálta meg, amit már nehezebben tudtam kiejteni, a mi betüinkkel leirva talán igy hangzanék: Hauhnhnm. Ez már nem sikerült ugy, mint az előbbi szó, két vagy három kisérlet után mégis kiejtettem s mindketten csodálkoztak tehetségemen.

Miután még nehány szót váltottak, a két barát bucsut vett egymástól, megveregetve egymás patáját: a szürke pej jelt adott nekem, hogy csak menjek szépen előre, jobbnak láttam engedelmeskedni. Hogy nem mentem elég gyorsan, igy kiabált: huun, huun; megértettem, mit akar, s jelekkel értésére adtam, hogy fáradt vagyok s nem tudok gyorsabban menni, mire nyugodtan megállt s várt, hogy kipihenjem magam.

MÁSODIK FEJEZET.

(Szerző egy Hauhnhnm saját házába viszi. – Hogy fogadják szerzőt. – A Hauhnhnmok tápláléka. – Szerző busul, hogy nem kap hust. – Végre megnyugszik. – Mit eszik szerző ebben az országban?

Három mérföldet mentünk, s egy hosszu épülethez jutottunk el, mely a földbe vert s keresztbe rakott cölöpökből készült: az eresz alacsony, szalmával boritott. Kicsit megnyugodtam, s mindenféle csecsebecsét szedtem elő, amilyenekkel utasok nyerik meg indusok és más félvadak jóindulatát. De a ló jelt adott, hogy csak menjek be előtte. Nagy szobába léptem, amelynek egyenletes, lebakolt agyagpadlója volt s a falak hosszában vedrek és vályuk huzódtak. A szobában két kancát és két poroszkát láttam, nem ettek, hanem legnagyobb meglepetésemre ültek a hátsó combjukon. Még jobban csodálkoztam, látván, hogy sürögnek-forognak a szobában s tesznek-vesznek. Ez megerősitette első gyanumat, hogy végtelenül fejlett és értelmes nemzet lehet az, melynek oktalan állatai ennyire civilizálódtak. Csakhamar belépett a szürke, tekintélyt eláruló hangon többször nyeritett s a többi válaszolt.

Ebben a házban még három szoba volt, egymással szembe vágott ajtókkal; a második szobán keresztül haladtunk a harmadik felé. Most a szürke előre lépett s intett, hogy várjak. Vártam a második szobában s előkészitettem ajándékaimat, melyekkel a ház urát és urnőjét lekenyerezem: két kést, két kösöntyüt, hamis gyöngyökkel, egy kis tükröt és egy nyakláncot. A ló kétszer, háromszor nyeritett, s én vártam, hogy valami emberi hangot hallok most már, de csak nyerités volt a válasz, igaz, hogy valamivel élesebb. Azt kezdtem hinni, hogy valami igen nagy ur házába kerültem, ha ennyi ceremónia kell hozzá, hogy bebocsáttatást nyerjek. Csak azt nem értettem, hogy veheti magát körül ilyen nagy ur csupa lovakkal. Végre aggódni kezdtem, hogy szenvedéseim s balsorsom talán megzavarták eszemet, nyugtalanul felálltam s körülnéztem a szobában, mely választékosabban volt berendezve, mint az első. Megdörgöltem szemem, de minden ugy maradt. Megcsiptem karom, hogy felébredjek, remélve, hogy csak álmodom. Végre nem maradt más hátra, megnyugtattam magam, hogy mindez csak varázslat és bűvészet lehet. Nem volt időm folytatni elmélkedéseim, mert már jött is a szürke ló, s jelt adott, követném őt a harmadik szobába. Ott egy szép paripát találtam, két csikóval, kik hátsó lábukon ültek, művészien font s tökéletesen tiszta szalmaszőnyegeken.

Hogy beléptem, a paripa felállt fekhelyéről, közel lépett hozzám s miután gyengéden vizsgálta arcom és kezeimet, igen megvetően mért végig s a másik lóhoz fordulva többször hallottam a yehu szót: melynek értelmét akkor még nem fogtam föl, bár ez volt az első szó, amit kiejtettem. Csakhamar, örök szégyenemre és bánatomra, megtudtam, mit jelent e szó. A szürke pej bólintott és ismételve a huun-huun szavakat, jelt adott, hogy jőjjek vele. Nagyobb udvarba jutottunk, melynek közepén, nem messze a háztól, másik épület állott. Beléptünk s hármat vagy négyet láttam amaz utálatos teremtések közül, amelyekkel partraszállásom után találkoztam. Gyökereket és hust ettek; később megtudtam, hogy szamarak és kutyák, vagy betegségben elhullott tehenek husát. Mindháromnak zsineg volt a nyakán, melynek végét egy-egy cölöphöz kötötték: az ételt két első lábukkal fogták meg s fogukkal marcangolták szét.

A főló parancsot adott egy vörös poroszkának, ugylátszik szolgája volt, hogy oldozza fel az egyiket s hozza közelébb. A bestiát szorosan odaállitották mellém és arcunkat és alakunkat az ur és szolgája tüzetesen összehasonlitotta: ujból többször hallottam ismételni a yehu szót. De mekkora volt borzadásom és meglepetésem, mikor észrevettem, hogy az az utálatos állat egészen emberi formáju, arca lapos és széles ugyan, orra benyomott, ajka széles és szája nagy, de ilyesmit vad népeken is tapasztalhat az ember, melyeknél a vonásokat már gyermekkorban eltorzitja a föld porában való hentergés, vagy az, hogy az anyák hátukon hordják kicsinyeiket s ezeknek arca vállukhoz dörgölődik. A yehu mellső lába alig különbözött az én kezemtől, csak a körmök hosszabbak, a tenyér durvább s barnább s a kézfej szőrösebb. Lábunk is éppen ugy hasonlitott, amit csak én tudhattam, mert a lovak harisnyát s cipőt láttak rajtam. Egész testünk, eltekintve, a már leirt szőrzetektől s szinektől, ilyen megdöbbentő hasonlatosságot mutatott.

A lovak azonban nagy zavarban voltak, látván, hogy testem nagy része különbözik a yehuk testétől; azt persze nem tudták, hogy e különbségeket csak a ruháimnak köszönhetem. A vörös poroszka egy gyökeret nyujtott át nekem, amit patája és csülke közé szoritott, mint azt megfelelő helyen kimagyarázom majd. Elvettem a gyökeret, megszagoltam és udvariasan visszaadtam. Erre egy darab szamárhust vett ki az egyik yehu vályujából, de ez oly büzös volt, hogy undorodva elfordultam; egy yehunak vetette oda, mely aztán mohón felfalta. Ekkor a ló egy köteg szénát nyujtott felém, majd egy vödör zabot, de én fejemet ráztam, jelezve, hogy ezt nem tudom megenni. Már ekkor megijedtem, mi lesz velem, hisz itt éhen halhatok, ha magamhoz hasonló lénynyel nem találkozom, mert ami e piszkos yehukat illeti, be kell vallanom, soha nem láttam még minden tekintetben ennyire undoritó lényeket; bár abban az időben kevés ember élt Európában, aki az emberiséget oly mértékben szerette volna, mint magam. A gazdaló észrevette viselkedésemen, mennyire undorodom ez állatoktól s visszakergette őket az istálló homályába. Ekkor első patáját szájához emelte, oly mozdulattal, mely egészen természetesnek látszott. Ugy látszik, azt akarta megtudni, mit szeretnék enni, de nem adhattam érthető választ s ha megértett volna is, nem tudtam elképzelni, honnan szerzünk megfelelő táplálékot. Mig igy erőlködtem, az ajtó előtt egy tehén haladt el. Rámutattam s jeleztem, hogy odamegyek s megfejem. Ezt már megértette gazdám. Visszavezetett a házba s egy kancaszolgálót rendelt mellém, mely másik szobába vitt, hol fa- és agyagedényekben friss tej állt a polcokon. Kaptam egy köcsöggel. Jót huztam belőle s nagyot épültem rajta.

Délfelé holmi jármüfélét láttam a ház felé közeledni, amit négy yehu huzott, mint valami szánt. A kocsiban öreg paripa ült, aki tekintélyes személynek látszott. Hátsó lábaival lépett a földre, mellső lábát ugy látszik megsértette. A mi lovunk nagy barátsággal fogadta, együtt ebédeltek a ház legszebb szobájában, tejbefőtt zabot, amit az öreg paripa forrón evett, a többi ki hagyta hülni. A sajtárokat körben állitották föl, körben ültek a lovak is szalmakötegeken, hátsó combjukra nehezedve. Középen széles jászol állt, részekre osztva, ugy, hogy mindegyik mén és kanca a maga szénáját ette, nagyon tisztán és rendesen. A fiatal csikók igen szerényen viselkedtek, különösen a mi gazdánk csikai, melyek igen szelidek és udvariasak voltak a vendégekhez. A szürke odaállitott maga mellé és láttam, hogy ő és barátai rólam beszélnek; a vendégek gyakran pillantottak rám és gyakran ismételték a yehu szót.

Véletlenül felhuztam volt keztyümet, amit szürke gazdám észrevett, meg volt lepetve s csudálkozva kérdezni látszott, mit csináltam mellső lábammal; patájával kétszer vagy háromszor érintette kezemet, mintha azt akarná mondani, hogy ugy akarja látni, mint előbb. Azonnal engedelmeskedtem, lehuztam keztyümet és zsebrevágtam.

Ezen megint sokat vitáztak s láttam, hogy a társaságban jó benyomást keltett modorom. Többször ismételnem kellett nehány szót, amit megtanultam s mig ebédnél ültünk, a gazda elmondta a zab, tej, tüz, viz s más fogalmak nevét. Mindent szépen utána mondtam, mert mint emlitettem már, ifju korom óta igen könnyen tanulok nyelveket.

Ebéd után a gazda félrehivott, szavakkal és jelekkel értésemre adta, hogy mennyire sajnálja, hogy nincs mit ennem. A zabot az ő nevükön hlunnak nevezik. Többször ismételtem ezt a szót, mert utóbb eszembe jutott, hogy talán valami kenyérfélét csinálhatnék belőle, ami tejbemártva elég volna ahhoz, hogy éhen ne vesszek; – azután majd csak eljutok valahová, magamfajtáju népek közé. A gazda azonnal megparancsolta egy fehér kanca-szolgálónak, hogy nagy fatálon hozzon nekem zabot. Ezt megpörköltem a tüzön s aztán ugy, ahogy ledörgöltem a polyvát s kiszedtem a magokat, az egészet megőröltem két kő között, vizzel meggyurtam, tüzön megsütöttem s melegen ettem, tejjel. Eleinte bizony nagyon izetlen lakoma volt, bár tudom, hogy Európa sok részében eszik a zab-kenyeret. Később aztán hozzászoktam; életem folyamán gyakran kényszerültem kemény nélkülözésre s nem az első esetem volt ez, mely meggyőzött róla, hogy a természet mily könnyen kielégithető. Itt csak azt jegyzem még meg, hogy egyetlen félóráig sem voltam beteg, mig e szigeten éltem. Később fogtam néha egy-egy házinyulat, vagy a yehuk hajából készült hurokkal madarat is; néha meg jóizü növényeket szedtem s főzeléket csináltam a kenyérhez. Máskor vajat köpültem s megittam a savót. Eleinte nagyon nélkülöztem a sót, de a szokás kibékitett ennek hiányával is. Meg vagyok győződve róla, hogy a sót csak fényüzésből s inyenckedésből használják s hogy kezdetben arra volt való, hogy szomjuságot keltsen, kivéve, ha hust raktak el bele, hogy meg ne romoljék. Nincs is állat, mely a sót ugy enné, mint az ember. Ami engem illet, elhagyva ezt az országot, csak nagynehezen szoktam hozzá megint, hogy bármely ételben a só izét elviseljem.

Legyen ennyi elég abból, amit étkezésemről mondhatok. Más irók megtöltik könyveiket effélével, mintha az olvasót érdekelné, hogy mi utazók jól étkezünk-e vagy rosszul. Ennyit mégis fel kellett emliteni, máskülönben lehetetlennek tartaná a világ, hogy három évet éltem ilyen országban és ilyen lakók között.

Hogy lealkonyodott, a gazda elrendelte, adnának nekem fekhelyet. Kaptam is egyet, tiz méternyire a yehuk istállójától. Lefeküdtem a földre s ruháimmal betakarva magam, mélyen aludtam. Rövid idő mulva még jobban hozzászoktam helyzetemhez, amint az olvasó látni fogja, ha életmódomról majd tüzetesebben beszélek.

HARMADIK FEJEZET.

(Szerző az ország nyelvét tanulmányozza. – Hauhnhnm gazdája támogatja a tanulásban. – Az ország nyelve. – Számos magasállásu Hauhnhnm kiváncsiságból eljön megnézni szerzőt. – Szerző röviden elbeszéli utjait gazdájának.)

Legfőbb igyekezetem odairányult, hogy már most megtanuljam az ország nyelvét, amiben gazdám (ezentul csak igy nevezem) s a ház mindegyik szolgája támogatott. Mindnyájan valóságos csodának tekintették, hogy egy szerintük oktalan állatban az értelem kétségtelen jeleit tapasztalhatták. Rámutattam a tárgyakra s megkérdeztem nevüket, amit aztán, ha magamra maradtam, naplómba jegyeztem be. Rossz kiejtésemet gyakori ismétlésekkel javitgattam. Egy rőt poroszka, egyik alsóbb cseléd, különösen kezemre járt.

Ez a nép torkon és orron keresztül beszél. Nyelvük legjobban a németalföldi tájszólásokhoz hasonlit, de kecsesebb és kifejezőbb. Különben V-ik Károly császár ugyanezt akarta mondani, mikor kijelentette, „hogy a lovaival mindig hollandusul szokott beszélni.“ Gazdám kiváncsisága és türelmetlensége oly nagy volt, hogy szabad idejében órákat töltött tanitásommal. Meg volt győződve róla, (mint később bevallotta) hogy yehu vagyok. De tanulékonyságom és szelidségem meglepte őt, mert mind e tulajdonok ellentétben állnak a yehuk természetével. A ruháim nagy zavarba hozták, gyakran tépelődött magában, vajjon nem testemhez tartoznak-e: mert sohasem vetettem le, mielőtt a család nyugovóra tért s reggel már korán felöltöztem. Gazdám nagyon vágyott már tudni „honnan jövök, hol szedtem fel az értelem mindama látszatát, amit elárultam eddig, hogy történetemet saját szájamból hallhassa“, remélte, hogy ez hamar bekövetkezik, mert igen gyorsan tanultam. Hogy mindent jól megjegyezzek, a szavakat latin betükkel irtam le forditással együtt. Mindez gazdám jelenlétében történt s csak nagynehezen tudtam megmagyarázni néki, hogy mit mivelek. E benszülötteknek ugyanis fogalmuk sincs könyvekről és irodalomról.

Tiz hét alatt már megértettem a legtöbb kérdést s három hónap mulva türhető válaszokat adtam. Gazdám szerette volna tudni, „hogy honnan jövök s ki tanitott meg utánozni az értelmes lényeket, mert a yehukat (melyekéhez fejem, kezem, arcom s minden, mi látható rajtam, tökéletesen hasonlit) eltekintve valami alattomos ravaszságtól s minden rosszra való hajlamtól, ugy ismerik, mint a leggyengébb felfogásu háziállatokat.“ Azt feleltem, „hogy tengeren át jöttem, távol vidékről, sok hozzám hasonló lénynyel, egy nagy, kivájt edényben, amit a fák törzséből csináltunk, de társaim kitettek a partra s magamra hagytak“. Csak nagynehezen és sok taglejtés segélyével tudtam ezt megértetni vele. Azt felelte, „hogy bizonyára tévedek, vagy amit mondok, az nincsen“, igy fejezte ki magát, mert nyelvöknek nincs szava a hazugság, vagy csalás kifejezésére. „Lehetetlen az, hogy a tengeren tul még ország legyen, vagy hogy állatok faedényt készithessenek s ezt a tengeren kormányozhassák. Abban bizonyos, hogy élő Hauhnhnm nem tudna ilyet szerkeszteni s nem bizná yehukra, hogy kormányozzák.“

A Hauhnhnm szó az ő nyelvükön lovat jelent, nyelvtörténetileg: a természet tökélyét. Azt mondtam gazdámnak, „hogy még nem tudom jól kifejezni magam, de rövid időn belül csodákat beszélek majd néki“. Gazdám a saját feleségét, csikaját és cselédeit is intette, hogy minden alkalmat használjanak fel, amikor tanithatnak: ő maga naponta két-három órát oktatott. Több magasállásu ló és kanca a szomszédságból meglátogatott bennünket arra a hirre, „hogy egy csodálatos yehut találtak, ami ugy beszél, mint egy Hauhnhnm és szavakban és mozdulatokban az értelem halvány visszfényét árulja el. Mind e vendégek nagyon szivesen beszélgettek velem, kérdéseket tettek fel, s én ugy ahogy válaszoltam. Ez a nagy buzgalom odahatott, hogy odaérkezésem után öt hónappal már mindent értettem, amit beszéltek s egész türhetően fejeztem ki magam. A Hauhnhnm-ök, kik hogy láthassanak s beszélhessenek velem, meglátogatták gazdámat, alig hitték el, hogy igazi yehu vagyok, mert a testem, ugymond, másféle szőrzettel van boritva. Csudálkoztak, hogy rajtam nincs szőrzet, csak fejemen, arcomon és kezeimen. De titkom csakhamar kiderült, egy oly eseménynyel kapcsolatban, mely tizennégy nappal ezután történt.

Már emlitettem az olvasónak, hogy esténkint, ha a család lefeküdt, én is visszavonultam, levetkőztem és ruháimmal takaróztam. Egy reggel az történt, hogy gazdám értem küldte a vörös poroszkát, az inasát. Még álmomban talált, ruháim egyik oldalon leestek s ingem mellemre csuszott. Felébredtem a zajra s észrevettem, hogy az üzenetet némileg zavartan adja tudtomra. Később gazdámnak ijedtében nagyon zagyva leirásban mondta el, mit látott. Én hamar megtudtam a felfedezést, mert alighogy gazdám előtt megjelentem, rögtön megkérdezte, „mit jelentsen az, amit szolgája beszélt, hogy én nem ugyanaz vagyok mikor alszom, mint aminek nappal mutatkozom; hogy az inas szerint részben fehér vagyok, részben sárga, vagy legalább is nem oly fehér és részben barna“.

Eleddig eltitkoltam ruháim jelentőségét, minden módon különbözni akarván a yehuk átkozott fajtájától, de most beláttam, hogy tovább nem titkolódzhatom. Különben is megfontoltam, hogy cipőim s ruháim csakhamar elkopnak majd, máris rossz állapotban voltak s igy egyszercsak szükségem lesz majd a yehuk, vagy más állatok bundájára, amikor tehát ugyis kipattan a titok. Elmondtam hát gazdámnak, „hogy abban az országban, ahonnan jövök, a hozzámhasonló lények, testüket bizonyos állatok mesterségesen kikészitett hajzatával fedik, részint szeméremből, részint az idő hideg és meleg viszontagságai ellen. A magam részéről, ha parancsolja, azonnal meggyőzhetem őt, csak azt a kegyet kérem, hogy ne kelljen feltakarnom bizonyos részeket, miket a természet elrejteni int“. Azt felelte, hogy egészen furcsa dolgokat beszélek, főleg utolsó szavaimat nem érti: hogy inthetne minket a természet arra, hogy elrejtsük, amit a természet adott, ő maga és családja sohasem szégyelte testét; különben pedig tegyek ugy, ahogy jól esik“. E szavak után először kigomboltam felsőkabátom és levetettem; majd a mellényemre került a sor; levetettem cipőmet, harisnyámat és nadrágomat. Leengedtem ingemet és alját felhuztam, az egészet öv módjára derekam köré csavartam, hogy meztelenségem elrejtsem.

Gazdám az egész eljárást kiváncsi álmélkodással nézte végig: egyenkint patájába vette a ruhákat, minden darabot szorgosan megvizsgált, megforgatott, majd szeliden és óvatosan több helyen hozzám ért, többször körüljárt; végre kijelentette, hogy nyilvánvalóan yehu vagyok, de sokban különbözöm fajtámtól. A bőröm lágyabb, simább és fehérebb, sok helyen csupasz, körmeim alakja és szine is más s főképpen az a hajlamom, hogy mindig hátsó lábaimon járok. Megelégedett e látványnyal és sürgetett, hogy öltözzem fel megint, mert már nagyon dideregtem.

Többször megmondtam gazdámnak, mennyire elkeserit, hogy yehu-nak nevez, mert ezt az állatot annyira utálom és megvetem. Kértem, tiltsa meg családjában és barátai közt, akik meglátogatják, hogy ezt a szót rám alkalmazzák. Másrészt azt is szerettem volna, „ha testem hamis takarójának titkát nem árulná el senkinek, legalább addig, mig ebben a ruhában tart; – ami inasát, a vörös poroszkát illeti, annak tisztességérzete hallgatást parancsol“.

Gazdám mindebbe jószivvel beleegyezett s igy senki sem tudta meg titkomat, mig csak ruhám szakadozni nem kezdett, amit mindenféle szövettel pótolni kellett. Közben gazdám azt kivánta, „hogy minden szorgalommal azon legyek már most, hogy nyelvüket megtanuljam; a maga részéről jobban érdekli őt értelmességem és beszélő tehetségem, mint egész alakom és testem, akár be van boritva, akár nincs“. Hozzátette még, „hogy némi türelmetlenséggel várja már azokat a csodákat, amikről igértem, hogy beszélek majd“.

Ettől kezdve megkettőzte fáradozását és oktatásait: társaságba vitt s mindenkit kért, hogy előzékenyen bánjon velem, „mert“ ugymond, „ez jó kedvre hangol engem s annál mulatságosabb leszek“.

Naponkint, tanitásközben sok rám vonatkozó kérdést intézett hozzám. Minden tehetségemmel válaszoltam s igy csakhamar általános, bár tökéletlen fogalmakat alkothatott személyemről. Az olvasót untatnám, ha elbeszélném, hogy vált szabályossá társalgásunk, lépésről-lépésre; az első összefüggő beszámolás, amit magamról adtam, igy hangzott.

„Távol országból jövök, mint ahogy megkisértettem már elmondani, ötven fajombeli lénynyel, nagy faedényben uszkáltunk a tengeren, mely szélesebb volt, mint Nagyságod háza.“ Minden rendelkezésemre álló szóval leirtam neki a hajót s kifeszitett zsebkendőmet használva fel, megmagyaráztam, hogy viszi előre a szél. Elmondtam, hogy tört ki közöttünk viszály, hogy tettek ki a kopár sziklapartra, hogy járkáltam, nem tudván, hol vagyok, mig ő oda nem érkezett, hogy kiszabaditson az utálatos yehuk karmaiból. Gazdám megkérdezte, „hogy ki csinálja azt a hajót s hogy lehet az, hogy az én országom Hauhnhnm-jei közönséges yehukra bizzák a hajó vezetését.“ Azt feleltem, „hogy nem folytathatom elbeszélésemet, mig becsületszavát nem adja, hogy nem sértődik meg, ha már most elmondom neki azt a csodát, amit annyiszor igértem“. Igérte, hogy nem haragszik meg s elmondtam, hogy a hajót hozzám hasonló teremtmények épitették, hogy az én hazámban épp ugy, mint mindenütt, ahol eddig jártam, ilyenek az uralkodó értelmes állatok; hogy mikor ebbe az országba jutottam, én épp ugy meg voltam lepetve, látván, hogy a Hauhnhnmek értelmes lények módjára viselkednek, mint ahogy ő, vagy barátai csodálkoztak, az értelem jelét fedezve fel oly teremtésben, akit yehunak méltóztattak nevezni – amihez minden részemben hasonlitok, ezt beismerem, de állati és elfajzott természetével semmi közösséget nem vállalok“. Továbbá kifejtettem, „hogy ha jó sorsom valaha megengedi, hogy visszatérhessek hazámba s ott elbeszélem ezt az utamat, mindenki azt hiszi majd, hogy oly dolgokat beszélek, amik nincsenek, hogy az ujjamból szoptam az egész történetet és csak ugy kitaláltam s hogy – igazán igérje meg, nem haragszik s elhiszi, mennyire tisztelem őt, családját és barátait, – az én honfitársaim aligha mondanák valószinünek, hogy egy Hauhnhnm legfelsőbb lénye lehessen az állatok nemzedékének s fölötte álljon a yehunak“.

NEGYEDIK FEJEZET.

(A Houhnhnmek fogalma igazságról és hamisságról. – Szerző előadását hitetlenkedve fogadja gazdája. – Szerző részletesebben beszámol önmagáról és utjainak eseményeiről.)

Gazdám a nyugtalanság minden külső jelével hallgatott végig; tekintve, hogy ebben az országban nem szoktak kétkedve venni, vagy nem hinni valamit, amit egy másik mond, a benszülöttek nem is tudják, hogy viselkedjenek, ha mégis ily körülmények közé kerülnek. Emlékszem, gazdámmal való számos beszélgetésben, mikor az emberi fajta természetét magyaráztam, szóba került a hazugság s a hamis beállitás, de csak nagynehezen értette meg, miről beszélek, bár különben igen éles itélete s gyors felfogása volt. Ám, igy érvelt „a beszéd szokása arra való, hogy megértsük egymást s hogy a tényekről értesülést szerezzünk; már most, ha valaki oly dolgot állit, ami nincsen, akkor elhibázta a célt s azt éri el, hogy a másik ember nem érti meg, amit mondott s hamis értesüléseket szerez, ami rosszabb a tudatlanságnál: mert akkor feketének tudom azt, ami fehér és rövidnek azt, ami hosszu“. Ennyi fogalmat tudott csak alkotni magának a hazugságról, amit az emberek oly jól ismernek, annyit gyakorolnak.

De térjünk tárgyunkra. Midőn azt állitottam, hogy a yehuk kormányozzák nálunk az állatvilágot, gazdám kijelentette, hogy az neki magas, tul van felfogásán. Megkérdezte, „vannak-e köztünk Hauhnhnmek és mi a hivatásuk?“ Feleltem, „hogy van ám, még pedig nagy számban, hogy nyáron a földeken legelnek, télen szénát meg zabot kapnak házainkban, ahol yehu szolgák simára kefélik szőrüket, sörényüket megfésülik, fogaikat kitisztogatják, etetik és ágyat vetnek nekik“. „Ezt már jól értem“, mondta a gazdám „s mindabból, amit elbeszélt, nyilvánvaló, hogy bármily értelmes lények ott a yehuk, az urak mégis csak a Hauhnhnmek; – bár a mi yehuink volnának rávehetők, hogy nekünk ily szolgálatokat tegyenek“. Megkértem, „méltóztassék megengedni, hogy ne folytassam, mert bizonyos vagyok benne, hogy a továbbiakkal már nem lesz igy megelégedve“. De gazdám ragaszkodott hozzá, hogy mindent megtudjon, jót és rosszat egyaránt. Meghajoltam s kijelentettem, hogy engedelmeskedni fogok. Bevallottam, „hogy nálunk a Hauhnhnmek, akiket lovaknak nevezünk, igen szelid és szép állatok, hogy gyorsaságban és erőben kiválnak s ha előkelő emberek tulajdonát képezik, csak utközben szolgálnak, vagy versenyt futnak, vagy hintót huznak; hogy nagy gonddal s igen jól bánnak velük, mig meg nem betegednek, vagy a lábuk ki nem sebesedik: akkor azonban eladják s mindenféle durva munkában addig nyaggatják őket, mig fel nem fordulnak; – akkor lenyuzzák a bőrüket és azt eladják testüket a kutyák és ragadozó madarak falják fel. De a közönséges fajtáju lovak sorsa nem ily szerencsés. Ezeket földmüvesek, iparosok és más alacsonysorsu népek használják fel, nagy munkával tulhalmozzák s rosszul bánnak velük“.

Leirtam, ahogy tudtam, hogy miként lovagolunk mi, leirtam, a kengyel, a nyereg, a zabola, az ostor alakját és nagyságát, leirtam a kerekeket s a kocsit. Elmondtam, „hogy bizonyos kemény anyagból, az ugynevezett vasból félköralaku lemezeket csinálunk s ráerősitjük az ő lábaikra, nehogy patáik a köves uton eltöredezzenek“. Gazdám a felháborodás nehány indulatszava után azon csodálkozott, „hogy merészelünk mi felülni egy Hauhnhnm hátára, hiszen az ő házának leggyengébb szolgája lerázná a hátáról, vagy oldalára feküdve, halálra zuzná a legerősebb yehut, ha a bestia felpattanna rá“. Megmagyaráztam, „hogy a mi lovainkat három, négy éves koruktól fogva szoktatják mindama szolgálatra, melyekre felhasználjunk őket; hogy amelyik makacskodik vagy ellenáll, azokat kocsik elé fogják; hogy többnyire ütjük őket, mig fiatalok; hogy a himeket, amiket lovaglásra vagy kocsihuzásra szánunk, két éves korukban kiheréljük, amitől szelidek s kezesek lesznek; hogy valóban, a mi lovaink érzik a büntetést és a jutalmat, de mégegyszer alázattal kérem, gondolja fel kegyesen, hogy a mi lovainknak épp oly kevés esze van, mint ebben az országban a yehuknak“.

Sok körülirással fogalmaztam meg mindent, amit elbeszéltem: a Hauhnhnmök nyelve nagyon sok szót nem ismer, mert szenvedélyeik és vágyaik nem oly számosak, mint a mieink, de lehetetlen leirnom gazdám nemes haragját, mikor megértette, hogy bánunk mi a Hauhnhnm nemmel; különösen, mikor részletesen leirtam, hogyan heréljük ki a lovakat, hogy jobban szolgáljanak inkább, mintsem fajukat tenyészszék. Azt mondta, „ha lehetséges oly ország, ahol a yehuk uralkodnak, ez igazán csak értelemmel történhetik, mert az értelem idővel mindig elnyomja a nyers erőt. De ha külső alakunkra s különösen az enyémre gondol, azt kell hinnie, hogy hasonló nagyságu és termetü lény a legkevésbé való arra, hogy az értelmet képviselje az állatok között“. S még tudni kivánta, „vajjon azok, kik közt élek, hozzám hasonlitanak-e inkább, vagy a yehukhoz?“ Biztositottam, „hogy inkább hozzám; de vannak köztük ifjak és nők, kiknek bőre lágyabb és simább, mint az enyém s oly fehér, mint a tej“. Azt felelte, „hogy valóban, nagyon különbözöm a többi yehutól, tisztább vagyok és nem oly formátlan, de ha jól meggondolja, tulajdonképpen hátrányomra különbözöm: hogy körmeim használhatatlanok s hogy mellső lábaim tulajdonképpen nem is lábak, mert még sohasem látta, hogy azon járnék, hiszen el sem viselnék a kemény földet s hogy az a boriték, amibe csavartam, nem oly erős s nem oly vastag, mint a másik, amit lábamon hordok; hogy hiszen nem is tudok biztosan járni, mert ha az egyik hátsó lábam megcsuszik, feltétlenül orra bukom“. Aztán kezdte kifogásolni testem más részeit. Arcom csupaszságát, kiugró orromat, szemeimet, melyek előre néznek s igy oldalt akkor láthatok csak, ha a fejemet forgatom; – hogy csak ugy tudok enni, ha egyik mellső lábamat szájamhoz emelem. Azt se tudja, mire való az a sok beosztás, meg bevágás hátsó lábaimon, hiszen lágyak ahhoz, hogy a kövek keménységét és élét elviselje, ha más állatok bőrét rá nem huzom; hogy egész testemet folyton védeni kell hideg és meleg ellen s védőruhámat naponta nagy fáradsággal fel kell huznom és levetnem megint; s hogy végre megfigyelte azt, hogy az ő országukban minden állat elkerüli a yehukat, a gyöngébbek megfutnak, az erősebbek elüzik maguktól. Elannyira, hogyha felteszi is rólunk az értelem adományát, nem érti, hogy gyógyitottuk ki azt a természetes ellenszenvet, amit minden élő teremtés érez irányunkban s hogy szelidültek meg s szolgálnak nekünk e teremtmények. No de nem vitatkozik ezen tovább, mert inkább a saját történetemet szeretné tudni, hogy honnan jövök, életem különböző eseményeit s kalandjaimat“.

Kijelentettem, „hogy minden ponton szeretném kielégiteni kiváncsiságát, de félek, hogy sok dologban nem találom majd meg a helyes kifejezést, mert vannak fogalomkörök, melyekről őnagyságának halvány sejtelme sincs s vannak tárgyak, melyeket ebben az országban semmihez sem hasonlithatok. Mégis megteszem a magamét s majd hasonlatokban fejezem ki magam, csak arra kérem alázattal, segitsen, ha nem találok szavakat“. Gazdám ezt kegyesen megigérte.

Elmondtam, „hogy tisztességes szülőktől származom s egy szigeten születtem, melyet Angliának hivnak. Oly távol innen, hogy legerősebb szolgája egy év alatt tenné meg azt az utat. Seborvosnak neveltek s hivatásom abban állott, hogy sebeket és töréseket gyógyitsak, amiket a véletlen vagy erőszak okozott; hogy országunkat egy nőnemü ember kormányozza, akit királynőnek nevezünk. Elhagytam hazámat, hogy vagyont szerezzek, amiből visszatértem után magam és családom megél. Utolsó utam folyamán parancsnoka voltam egy hajónak s ötven yehunak, melyek közül sok elpusztult a tengeren. Különböző népek fiaiból egészitettem ki a legénységet. Hajóm kétszer volt abban a veszélyben, hogy mindenestül együtt elsülyed, először egy orkán, másodszor zátony miatt“. Gazdám itt közbeszólt és megkérdezett, „hogy vehettem rá idegeneket, más országok fiait, hogy velem merészkedjenek, mindeme veszélyek és véletlenek után?“ Mondtam, „hogy ezek kétségbeesett fickók voltak, kik szülőföldjükről szegénység vagy valamely büntett miatt futni kényszerültek. Egyiket a törvény folyása tette tönkre; a másik elitta, eljátszotta, elbordélyozta, amije volt; a harmadik megszökött valahonnan; voltak köztük gyikosok, tolvajok, mérgezők, hamispénzverők, kicsapongók, akiket fajtalanság vagy más gonosztettek miatt itéltek el; voltak, akik otthagyták zászlajukat, vagy elárulták az ellenségnek; legnagyobb részben szökött fegyencek, kik nem mertek visszatérni hazájukba, hogy felakaszszák őket, vagy tömlöc fenekén éhen pusztuljanak: igy hát kellett, hogy más vidéken próbáljanak szerencsét“. Előadásom folyamán gazdámnak tetszett többször félbeszakitani. Sok körülirással éltem, hogy elmagyarázzam mindama büntettek természetét, melyek következtében matrózaim megszöktek hazájukból. Több napig tartott, mig mindent megértett. Képtelen volt felfogni, mire való s mit használ a bünök elkövetése. Hogy ezt megértessem vele, igyekeztem megfogalmazni előtte a gazdagság és hatalom utáni vágy természetét, a bujaság, mértéktelenség, rosszakarat és irigység borzasztó hatását. Mindezt meghatároztam s esetekkel és feltevésekkel is ábrázoltam. Minden kép után megbotránkozva s álmélkodva meresztette szemeit, mint valaki, akinek képzeletét sohase látott és hallott lehetőség döbbenti meg. Hatalom, uralkodás, háboru, törvény, büntetés; mindezekre nincs szó az ő nyelvükben. Majdnem áthághatatlan nehézségek árán tudtam csak elérni, hogy felfogja e szavak értelmét. Kiváló felfogása a társalgás folyamán nagy segitségemre volt: Végre odáig jutottunk, hogy nagyjában képet alkothatott magának az emberi természetről s mindarról, amire ez képes. Még csak azt kivánta, hogy adjam pontos képét annak a földnek, amit Európának neveztem, de különösen a saját hazámról beszéljek.

ÖTÖDIK FEJEZET.

(Szerző gazdája kivánságára az angol álladalomról beszél. – Mi az oka az európai háboruknak. – Szerző kezdi elmagyarázni az angol államszervezetet.)

Kérem az olvasót, ne feledkezzék meg arról, hogy gazdámmal való társalgásainknak az alábbiakban következő kivonata rövidesen összefoglalja azokat a leglényegesebb pontokat, amelyek két évi beszélgetéseink folyamán szóbakerülhettek. Abban a fokban, amint a Hauhnhnm nyelvben egyre jobban fejeztem ki magam, gazdám több s egyre több részletre volt kiváncsi. Vázoltam előtte, amennyire módomban állott, Európa mai állapotát. Beszéltem iparról és kereskedelemről, müvészetekről és tudományról; folyton meg-megujuló kérdései és válaszaim a részletek kimerithetetlen anyagát szolgáltatták. Itt csak a saját hazámra vonatkozó kérdések lényegét vázolom röviden, összevonva annyira, amennyire lehet, tekintet nélkül a körülményekre és időre, pusztán a szigoru igazsághoz ragaszkodva. Csak azt sajnálom, hogy néha aligha sikerül majd gazdám érveit s kijelentéseit hüen visszaadni; részint emlékező tehetségem hiányos, részint a mi barbár angol nyelvünk nem tudja kifejezni forditásban az eredeti finomságait. Nagyságos gazdám kivánságának eleget téve, sorban elbeszéltem az Oraniai Vilmos alatti forradalmat, a hosszu angol-francia háborut, melyet ez az uralkodó kezdett s utódai folytattak s folytat a jelenlegi királyné is s mely még most sem szünt meg. Kivánságára összeszámitottam, „hogy körülbelül egy millió yehut öltek meg a háboru folyamán, mintegy száz várost foglaltak el s ötször annyi hajót sülyesztettek viz alá, vagy égettek fel“.

Azt kérdezte, „mi volt e háboruknak közönséges oka, vagy inditéka?“ Megmondtam, „hogy az okok megszámlálhatatlanok; de nehányat a legfontosabbak közül felsorolhatok. Ez az ok néha az uralkodók becsvágya, kik ugy érzik, soha sincs elég országuk és népük, amit boldoggá tegyenek; – néha meg az államférfiak romlottsága, akik háboruba keverik urukat, hogy elhallgattassák a rossz közigazgatáson felháborodott néprétegek zugolódását. Véleménykülönbségek is gyakran okozták milliók halálát, például ilyenek, hogy hus-e a kenyér, vagy kenyér-e a hus; vajjon egy bizonyos bogyó váladéka vér-e, vagy bor; vajjon fütyülni bün-e vagy erény; vajjon mi jobb, megcsókolni a gerendát, vagy tüzbe dobni; vajjon mi a legszebb szin kabátban: fekete-fehér-vörös, vagy szürke; rövid legyen-e a kabát vagy hosszu; szük, vagy bő; tiszta, vagy piszkos és igy tovább. A legvéresebb, legdühösebb s leghosszabb háboruk ilyen véleménykülönbségeken törnek ki, főleg oly vélemények különbségén, melyek közönyös dolgokra vonatkoznak.

Két uralkodó között gyakran azon fordul meg a pártoskodás, vajjon melyiknek van joga ahhoz, hogy országának birtokába helyezzen egy harmadikat, oly országba, melyre egyiknek sincs igénye; sokszor azért kezd ki egyik uralkodó a másikkal, hogy az ki ne kezdjen vele; sokszor azért üt ki háboru, mert az ellenség nagyon erős; sokszor azért, mert nagyon gyenge; sokszor szomszédaink akarják, ami a miénk, vagy az övék az, amit mi akarunk; erre aztán verekszünk, mig ők elveszik a mienket, hogy nekünk adják az övékét. Nagyon méltányos háboru-ok az is, megtámadni egy országot, melynek népét elpusztitotta az éhség; tönkretette a dögvész, vagy szétzavarta a belső pártviszály. Méltányos háboru-ok szövetségesünk ellen az a körülmény, hogy nagyon szeretnénk, ha egyik város a mienk volna, amibe az is jó, hogy már nem az övé. Az ugynevezett büntetőhadjáratok azok, melyeket szegény és tudatlan népek ellen inditanak az uralkodók, kipusztitva felét e népnek, másik felét rabszolgaszijra füzve, hogy barbár életmódjukon ekként segitsenek. Nagyon tisztességes és gyakori szokás, ha az egyik uralkodó segédkezet nyujt a másiknak, hogy egy harmadik ellen védekezzék, akkor a segély-nyujtó, miután szövetségesét kirántotta a bajból, a kérdéses területet ő maga foglalja el s megöleti, becsukatja, vagy számüzi a szövetséges uralkodót, amihez joga van, hiszen ő segitette. Vérrokonság, vagy házasság is gyakori oka az uralkodók közt történt háborunak. Minél közelebbi rokonról van szó, annál nagyobb a háborus kedv; szegény népek éhesek, gazdag népek gőgösek, a gőg és éhség pedig sohasem értik meg egymást, éppen azért, a katonai hivatás mindenek közt a legtiszteletreméltóbb. Katona ugyanis olyan yehu, aki pénzért annyit öl meg embertársai közül, akik őt sohse bántottak, amennyit csak tud.

„Van aztán Európában nehány uralkodó, akiket kéregető-királynak lehetne nevezni; ezek a maguk erejéből nem viselhetnek háborut, tehát csapataikat gazdagabb nemzetektől kibérlik; ennyit és ennyit fizetnek naponkint egy emberért; Észak-Európában ez gyakori szokás“.

„Amit a háboruról mondott nekem“ – mondta gazdám – „csodálatos világossággal mutatja, hogy maguknál pontosan az az ész hiányzik, amiről olyan büszkén beszélt; még jó, hogy a gyalázat nagyobb, mint a veszély és hogy a természet nem engedi meg, hogy még nagyobb bajokat csináljanak. Szájuk ugyanis egy sikban van az arccal s igy nem haraphatják meg egymást, csak ha a másik beleegyezik. Mellső és hátsó patáik pedig oly rövidek és gyöngék, hogy a mi yehuink közül egy egy tucat európai yehut megszalasztana: s éppen azért, ami azoknak számát illeti, akiket megöltek a csatákban, nem gondolhatok egyebet, minthogy olyan dolgot állit, ami nincsen“.

Fejemet ráztam s nem állhattam meg, hogy elmosolyodjam. Nem lévén egészen járatlan a háboru müvészetében, leirtam neki a különböző ágyukat, láncos golyókat, puskákat, karabélyokat, pisztolyokat, golyókat, lőporokat, kardokat, szuronyokat, ütközeteket, ostromokat, rohamokat, hátrálásokat, aknákat, bombákat, tengeri háborukat, emberestül elsülyesztett hajókat, mindkét részről ezerszámra elhulló katonákat, halálhörgéseket, levegőbe kalimpáló testrészeket, füstöt, lármát, kavarodást, lovak dobogását halottak fején, futást, üldözést és diadalt, hullákkal boritott földeket, hullákat marcangoló kutyákat, farkasokat és keselyüket, kifosztást, gyujtogatást, rombolást és pusztitást. S hogy drága hazám fiainak értékét s nagyságát elképzeltessem vele, biztositottam, „hogy saját szememmel láttam, hogy vertek agyon százszámra embereket egyetlen ostromban s hogy sülyesztettek el száz hajót s láttam, hogy potyognak a felhőkből vissza a felrobbantott testrészek, a nézők nagy mulatságára“.

További részletekbe akartam bocsátkozni, midőn gazdám hallgatást parancsolt. Azt mondta, „hogy aki a yehuk természetét ismeri, könnyen elképzelheti, hogy egy ilyen gonosz állat képes mindarra, amit felsoroltam, ha ereje és ravaszsága egyensulyt tart romlottságával. De amint előadásom folyamán az egész fajta iránt érzett irtózata egyre fokozódott, végre annyira megzavarta lelkét s oly csuf érzéseket keltett benne, melyek eddig idegenek voltak tőle; amint lassankint hozzászokik az ilyen utálatos szavakhoz, már nem hatnak rá annyira, mert bár megveti a yehukat, de rut természetükért épp oly kevéssé tud haragudni rájuk, mint ahogy nem haragudhatik egy gnnayhra, (ragadozó madár) amiért kegyetlen, vagy nem haragudhatik egy kőre, amiért megvágta a lábát. Ám ha azt látja, hogy oly lény, ki magának értelmet tulajdonit, épp ugy képes e borzalmak elkövetésére: akkor attól tart, e tulajdonok romlottsága nagyobb s elijesztőbb, mint az állati durvaság. Azért kezdi hinni, hogy amit értelemnek tartottunk, az inkább csak valami ingerlő szerve természetünknek, mely arra való, hogy eredeti büneinket fokozza, mint ahogy egy megzavart vizfelület tükre a nyomorék test képét, nemcsak nagyobbnak, de még torzabbnak mutatja“.

Hozzátette, „hogy eleget hallott már a háboruról, mostani és korábbi beszélgetéseink folyamán. De van egy pont, melyben még mindig homályosan lát. Mondottam volt neki, hogy a legénység között voltak emberek, kiket a törvény tett tönkre s azért kellett futniok hazájukból. Már egyszer elmondtam a törvény szónak értelmét, mely arra való, hogy az embert védje, s ugyanannak vesztét okozhassa. Azért arra kér, beszéljek bővebben róla, mit értek törvény alatt s hogyan alkalmazzák a törvényt hazánkban. Ő ugyanis azt hitte eddig, hogy a józan ész elég egy józan és értelmes lény igazgatására, megmutatván, mit kell tennünk és mit kell kerülnünk“.

Biztositottam nagyságos gazdámat, „hogy a törvény oly tudomány, melyben nem vagyok nagyon járatos, annyiban legföljebb, hogy sokszor alkalmaztam hiába ügyvédeket ellenem elkövetett igazságtalanságok dolgában. Mégis beszélni fogok erről is, amennyiben módomban áll.

Elmagyaráztam, „hogy van köztünk egy csomó ember, kik korai ifjuságuktól kezdve tanulják annak müvészetét, hogy e célra sokszorozott és válogatott szavakkal bebizonyitsák a fehérről, hogy fekete s a feketéről, hogy fehér, aszerint, amint fizetik őket. Ez emberekkel szemben a többi valóságos rabszolga, mert ha például az én szomszédom szemet vet a tehenemre, fizetett ügyvédhez fordul, aki bebizonyitja, hogy joga van a tehenemhez. Nekem erre másik ügyvédet kell fogadni, aki az igazamat védi, mert a törvény rendelete szerint az ember nem beszélhet a maga érdekében. Már most ebben az esetben én, aki a tehén igazi tulajdonosa vagyok, két nagy hátránynyal kell hogy megküzdjek: először az én ügyvédem, aki bölcsőjétől fogva ahhoz szokott, hogy a hamisságot védje, alig tudja feltalálni magát, mikor most az igazságot kell védenie; ez az ő szemében természetellenes állapot, hol nincsen elemében s melyben nem érzi jól magát. A második hátrány abban van, hogy ügyvédemnek nagyon óvatosnak kell lenni, nehogy a birák elutasitsák, mire a többi ügyvéd ugy tekinti őt, mint aki a törvényvédelem jelentőségét kisebbiteni akarja. Igy csak két mód kinálkozik, ha meg akarom tartani a tehenem. Az egyik az, hogy elmegyek felperesem ügyvédjéhez s dupla fizetéssel megnyerem a magam ügyének, mire elárulja védencét s kimutatja, hogy az igazság az én oldalamon van. A második mód az, ha ügyvédem ügyemet oly igaztalannak tünteti föl, amint csak tudja, ugy forgatva a dolgot, mintha a tehén tényleg ellenfelemé volna; ha ezt ügyesen csinálja, biztosan felém hajlik a törvény kegye. Tudnivaló, hogy ezek a birák itélnek tulajdon kérdésekben és bünügyekben egyaránt: a legügyesebb ügyvédek közül válogatják őket, akik már öregek és lomhák. Egész életükben annyit küzdöttek az igazság és egyenlőség ellen, hogy most már végzetes hajlandósággal szeretik a csalást, szédelgést, kifosztást. Ismertem közöttük olyanokat, akik visszautasitották a megvesztegetést, ha az igazság részéről történt, semhogy az egész birói kart megsértsék azzal, hogy hivatalukkal ellenkező módon kelljen cselekedniök. Az ügyvédeknek alaptételük, hogy amit azelőtt tettek, azt törvény szerint tenni kell és lehet ujra. Éppen azért gondosan feljegyzik azokat a határozatokat, melyeket valaha az igazság s az egészséges emberi belátás ellen hoztak. Az ilyen itéleteket precedenseknek nevezik; ezeknek nagy tekintélye van s igen gyakran emlegetik, s a birák gyakran használják fel gyenge lábakon álló vélemények támogatására.

„Tárgyalásokon az ügyvédek és birák nagyon vigyáznak, nehogy a felvetett kérdés érdemét érintsék. Inkább kiabálni kezdenek, felhevülnek, ha valahol a lényeges pontra tapintottak rá véletlenül, hogy a közönség figyelmét eltereljék. Ellenben hosszan időznek oly pontoknál, melyeknek a tárgyhoz semmi köze; például a fent emlitett perben sohase az érdekli őket, vajjon ellenfelemnek jogos igénye van-e az én tehenemre. Ellenben hosszan vitatják, hogy mit mondott a felperes, vörös-e a tehén, vagy fekete, milyen hosszu szarva van; a föld, amin legel, kerek-e vagy négyszögü, hogy hol fejik meg, az istállóban vagy a mezőn, van-e valami betegsége és igy tovább Most aztán a precedensekhez fordulnak tanácsért, a pört időről-időre elnapolják, és tiz-tizenkét-tizenhárom év mulva végre itéletet hoznak.“

„Tudnivaló még az, hogy ez a társaság valami sajátságos műnyelvet, vagy tájszólást beszél, amiből semmiféle halandó egy szót sem ért; a törvények mind ezen a nyelven iródnak, ezt a nyelvet ápolják és fejlesztik nagy szeretettel, mig egészen össze nem zavarták az igazság és hamisság, a helyes és helytelen lényegét: ugy, hogy harminc évig tart, mig eldől, vajjon a föld, melyen lakom s mely hat nemzedéken át őseim birtoka volt, az enyém-e, vagy egy idegen emberé, aki száz mérföldnyire lakik, valami idegen országban.

„Már olyan személyek ellen, kiket valami államellenes büntettel vádolnak, az eljárás sokkal gyorsabb. A biró megtudja előbb, hogy a hatalmi férfiak miképpen vélekednek s azután a jogi formák pontos tekintetbe vétele mellett kényelmesen felakasztatja, vagy futni engedi“.

Gazdám itt közbevágott és megjegyezte „mily kár, hogy ilyen csodálatos szellemi tulajdonokkal felruházott személyek, mint amilyenek leirásom szerint a jogtudósok lehetnek, nem kapnak valami megfelelőbb állást, melyből a tudományt és bölcsészetet terjesztenék“. Válaszolva, megmagyaráztam nagyságos gazdámnak, „hogy ezek minden egyébben, ami nem mesterségükre vonatkozik, egészen tudatlan és ostoba emberek, bárgyu társalgók, esküdt ellenségei minden tudománynak és müveltségnek s mindig hajlandók fejetetejére állitani minden gondolatot és szóbakerülő igazságot, mint ahogy azt már mesterségük közben megszokták“.

HATODIK FEJEZET.

(Az angol állam további leirása. – Milyen egy miniszterelnök.)

Gazdám még mindig nem értette, milyen okok késztetik a birákat arra, hogy zavart és nyugtalanságot csináljanak s szövetkezzenek az igazság megfojtására tisztán csak azért, hogy embertársaikkal szemben méltatlanságot cselekedjenek. Azt se fogta fel, mikor magyaráztam, hogy ezt ők pénzért teszik. Nagy fáradságomba került leirni neki a pénz használatát, az anyagokat, melyekből készül és a fémek értékét. „S hogyha egy yehu-nak sok van ebből az értékes anyagból, mindent tehet, ami eszébe jut: járhat finom ruhákban, lakhatik előkelő házakban, ehetik drága ételeket és italokat s válogathat a legszebb nők között. Éppen ezért, miután a pénz egyedül és magában mindezt képviseli, a mi yehuink ugy vélik, sohase lehet elég belőle, sem költésre, sem gyüjtésre, aszerint, amint tékozló, vagy zsugori természetü az illető. Igy élvezheti a gazdag a szegény munkájának gyümölcsét s ugy aránylanak egymáshoz, mint 1 az 1000-hez. Hogy a mi népünk nagy tömege nyomorban él s kicsiny pénzért napi robotban sinylődik, hogy néhány gazdag bőségben élhessen“.

Minderre s még néhány részletre bővebben kitértem, de gazdám mindezt nem értette, mert abból a feltevésből indult ki, hogy minden állat kiveheti a részét a föld terméséből s főleg azok, akik a többi fölött uralkodnak. Azért azt kivánta, magyarázzam meg neki „mit értek drága ételek alatt s miért van erre szükség?“ Erre felsoroltam egész sereg fogást, ugy, ahogy eszembe jutottak, az elkészités különböző módja szerint s elmondtam, hogy a helyes elkészitéshez hány hajónak kell járni különböző országokban, ételhez s italhoz folyadékokat s füszereket, mártásokat hozni, s még számtalan más kelléket. Biztositottam őt, „hogy a földgolyót legalább háromszor kell körüljárni a hajóknak, mig egy előkelőbb yehu hölgy megreggelizhet“. Erre kijelentette, „hogy bizony nagyon nyomoruságos egy ország lehet az, mely saját fiait nem birja ellátni táplálékkal. De legjobban azon csodálkozik, hogy lehet az, hogy akkora földön, mint amilyennek hazámat lenni állitom, egy csepp viz ne legyen s igy tengeren tulról kapjuk az italt“. Elmondtam, „hogy Anglia, az én szeretett hazám, háromszor annyi élelmet termel, mint amennyit lakói elfogyaszthatnak. Italokat is, amiket bogyókból sajtolnak, vagy fák gyümölcséből. S minden egyebet, ami az életfenntartáshoz szükséges. De ahhoz, hogy a férfiak fényüzése és kicsapongása s az asszonyok hiusága kielégithető legyen, terményeink nagy részét idegen országokba küldjük s kapunk érte anyagot betegségre, bünre és bolondságra. Innen van az, hogy egész sereg ember tartja fenn életét koldulásból, rablásból, lopásból, csalásból, keritésből, hizelgésből, csábitásból, hamis esküből, szédelgésből, játékból, hazugságból, csuszás-mászásból, vesztegetésből, irkafirkálásból, időjóslásból, mérgezésből, leánykereskedésből, szabadgondolkodásból, éneklésből, s más ily foglalkozásokból“. Mind e szavak fogalmát részletesen és csak nagy fáradsággal érttettem meg vele.

„Megérttettem vele, hogy a bort nem azért hozzák idegen tartományból, mintha szükséget szenvednénk vizben, vagy más italokban, hanem azért, mert ez egy olyan folyadék, ami felvidit bennünket azzal, hogy elhomályositja eszünket, elüzi szomoru gondolatainkat, vad és hórihorgas képeket gyujt agyunkban, reményeket támaszt és félelmet számüz, egy időre felfüggeszt minden okoskodást s tagjaink használatát megzavarja, mig mély álomba nem merülünk. Igaz, hogy aztán rendesen betegen és lehangoltan ébredünk s hogy e folyadék élvezete mindenféle betegséget okoz s életünket kényelmetlenné és röviddé teszi.

„De mindettől eltekintve, a nép zöme abból él, hogy kellékeket és szükségleteket szállit a gazdagoknak s igy kölcsönösen gondoskodnak egymásról. Például, amikor otthon ülök és tisztességesen fel vagyok öltözve, a testemen legalább száz mesterembernek munkáját viselem. Házam épitését és berendezését kétszerannyi végezte és ötször ennyi készitette el a feleségem reggeli pongyoláját“. Beszéltem aztán másfajta emberekről, akik ugy tartják fenn magukat, hogy betegekkel foglalkoznak. Már előbb emlitettem volt gazdámnak, hogy legénységem nagy része betegségben halt el. Hanem ezt igazán alig tudta felfogni. „Megérti – ugymond –, ha egy Hauhnhnm elgyengül néhány nappal halála előtt, vagy valamely baleset következtében, de hogy a természet, mely mindenben oly tökéletes, a testünk belsejében fájdalomokozó anyagokat termelne, azt majdnem lehetetlennek tartja; nagyon szeretné tudni, mi lehet az oka az ilyesminek.“

Elmagyaráztam, hogy mi ezerféle dolgot eszünk, amik egymással ellenkezőleg hatnak, hogy olyankor is eszünk, mikor nem vagyunk éhesek s iszunk a szomjuság ingere nélkül; hogy egész éjszakákat üldögélünk erős pálinkák mellett, amik meggyujtják belső részeinket és siettetik, vagy hátráltatják az emésztést. Bujálkodó női yehuk betegségeket szereznek, amitől megrohad a csontja annak, aki megölelte őket, hogy ez és sok más betegség apáról fiura száll s hogy sokan születnek közülünk bonyolult betegségekkel testükben, hogy a végtelenbe nyulna felsorolásom, ha minden betegséget elmondanék, mert van legalább hatszáz, a test minden részében, belül és kivül, az egyes tagokon s az egészen. Mind e betegségek orvoslására néhányan közülünk a beteggyógyitás mesterségében nevelkednek fel. S tekintve, hogy véletlenül magam is ilyen vagyok, gazdám iránti hódolatból szivesen feltártam előtte módszerünk egész titkát.

„Alapelvünk abban összpontosul, hogy minden betegségnek oka a tulterhelés. Ebből oda következtetünk, hogy a test állandó kiüritése szükséges akár természetes uton, akár felül, a szájon keresztül. Ez utóbbit ugy érik el, hogy növényekből, ásványokból, gummiból, olajokból, gyökerekből, kagylókból, savakból, levekből, gyomból, ürülékből, kigyókból, békákból, varangyokból, pókokból, halott ember husából és csontjából, madarakból vagy állatokból és halakból anyagokat vonnak ki, melyeknek ize és szaga oly undoritó és elviselhetetlen, hogy a gyomor azonnal és öklendezve kilöki magából, amit hányásnak neveznek. Mérgek hozzáadásával oly miskulanciákat szerkesztenek a fentemlitett anyagokból, melyek alul vagy felül bevezetve, a belekre hatnak épp oly utálatosan és kellemetlenül, mire a belek megernyednek s mindent kiüritenek: ezt nevezik klistérnek. Miután a természet, mint ahogy az orvosok állitják, a test felső nyilását szilárd és folyékony táplálékok bevezetésére, az alsót pedig azok kivezetésére rendelte, tehát az orvosmüvészet felállitotta azt a lángészre valló alapelvet, hogy a természetet, ha valami betegség megzavarta, ugy lehet megint eredeti állapotába visszaráncigálni, hogy a testet éppen ellenkező módon kezeljük, felcserélve a nyilások szerepeit, amennyiben szilárd és folyékony anyagokat hátul bevezetünk s a szájon keresztül kivezetünk.

„De mindezen valódi betegségen kivül vannak még képzelt betegségek, amiket az orvosok képzelt orvosságokkal gyógyitanak. Sokféle van és sokféle gyógyszer is, mindegyik más névvel, főleg nőnemü yehuk használatára. Legfőbb tehetsége az orvostudománynak azonban a jövendölés, mely legtöbb esetben beválik. Ha ők megjósolják, hogy a beteg meghal, amint ezt rosszindulatu betegségek alkalmával többnyire teszik, akkor meg is hal a beteg. Ha véletlenül gyógyulni kezd a beteg, egy nagyobb adag orvossággal mégis be tudják bizonyitani, hogy nem voltak hamis próféták. Ily módon nagy hasznára vannak például házastársaknak, kik már megunták egymást és sokszor az államnak is, melynek miniszterét vagy uralkodóját épen kezelik.“

Egynéhány alkalommal már beszéltem gazdámnak az uralkodásról általában és különösen a mi kitünő államszervezetünkről, mely az egész világ bámulatát és irigységét felkeltette. De most, hogy igy szóbakerült egy miniszter, felszólitott, „beszéljem el, mit értenek a yehuk e fogalom alatt.“

Elmondtam, „hogy az állam miniszternöke oly egyén, ki nem ismer sem örömöt, sem bánatot, aki nem szeret és nem gyülöl; nem haragszik és nem érez szánalmat; nincs benne semmi szenvedély vagy vágy, csak éppen a pénzt, meg a hatalmat, meg a nagy cimeket szereti. Sokféle dologról tud beszélni, kivéve azokat, amiket magába gondol. Igazat is mond néha, ha azt reméli, hogy hazugságnak veszik. De másként, amit hazudik, becsületes őszinteséggel óhajtja, hogy az ember igaznak tartsa. Aki azt akarja, hogy a miniszterelnök becsülje őt, csak rosszat beszéljen a háta mögött és tekintse magát elveszettnek az, akiről a miniszterelnök jót mondott. A legrosszabb jel azonban mégis az, mikor a miniszterelnök megigér valamit; ha pláne szavával erősiti meg, olyankor az okos ember felad minden reményt s valami egyébhez fog.

„Három módja van annak, hogy az ember miniszterelnökké legyen. Az első az, hogy az ember okosan rendelkezzék feleségéről, lányáról, nővéréről; a másik, elárulni és kiintrikázni az elődöt; a harmadik, vad hévvel szavalni nyilvános gyülekezetekben az udvar romlottsága ellen. Okos uralkodó a három jelölt közül az utóbbit választja. Az ilyen buzgó lelkek rendesen leghübb és legkezesebb szolgái uruk akaratának. Az ilyen miniszterek, ha végre megkapták kinevezésüket, többnyire megvesztegetik az országgyülést, s végre valamely esemény, ugynevezett indemniti következtében, megkimélik magukat a következményektől s megrakottan visszavonulnak a nyilvánosság küzdőteréről. A miniszterelnök palotája tulajdonképpen egyetem, ahol a minisztercsemeték nevelkednek. Szolgák, lakájok, kapusok és portások ellesve mesterük szokásait, végre maguk is miniszterelnökké lesznek, ha a három főtantárgyban, a vakmerőségben, hazudozásban és vesztegetésben kitünnek.

„A miniszterelnököt többnyire valami elvirult lotyó, vagy kedvenc lovászfiu kormányozza. Ezek a csatornák, melyeken keresztül a közigazgatás minden forrása áthalad; ezek végső fogalmazásban a királyság tulajdonképpeni kormányzói.“

Egy napon gazdám, mikor az ország nemességéről beszéltem, váratlan bókkal illetett, melyet meg sem érdemeltem. Azt mondta, „hogy nyilván valami előkelő, nemesi családból származom, mert szinben, tisztességben s mozdulatokban kiválok az ő országainak minden yehu-ja közül, bár ugy látszik, ez ügyességem és erőm rovására megy, dehát persze, arra is gondolni kell, hogy egészben másképpen élek, mint ők, s különben is, nem csak hogy beszélni tudok, de még az értelem halvány lehetősége is feltehető nálam, legalább is a yehuk között csodaszámba megy ennyi értelem.“

Megjegyezte, „hogy a Hauhnhnmek között a fehér, a vörös és a szürke nem oly szép alaku, mint a gesztenyebarna, az almáspej és a fekete. Előbbiek nem is oly értelmesek s tehetségük is fogyatékosabb. Éppen ezért szolgák maradnak véges-végig, s természetellenes volna, ha ebből az állapotból kiemelnők őket.“

Alázatosan megköszöntem nagyságos gazdámnak, hogy ilyen jó véleménynyel van rólam. Egyuttal azonban közöltem vele, hogy nem vagyok magas származásu, szüleim egyszerü, tisztes emberek, kik éppen csak hogy rendes nevelésben részesithettek s hogy a nemességnek közöttünk egészen más jelentősége van, mint ahogy ő képzeli. A mi fiatal nemeseinket gyermekkoruktól fogva tétlenségben és fényüzésben nevelik; mihelyt módjukban van, elfecsérlik erőiket és rut betegségeket szednek föl. Midőn vagyonukat eltékozolták, valami alacsony sorsu és kellemetlen nőt vesznek el feleségül a pénze miatt, akit aztán gyülölnek és megvetnek. Az ilyen házasságból többnyire idétlen, vérbajos és nyomorék gyermekek származnak, két-három nemzedéken tul nem is él a család, hacsak az anya nem okosabb és gyermekeinek apját a szomszédség és egészséges cselédség köreiből nem válogatja, nehogy a család tönkremenjen. Elmondtam, hogy beteg és gyönge test, petyhüdt arcbőr és soványság a nemesi vér legbiztosabb jele. Éppen azért az egészséges, erőteljes külső nemes családokban máris gyanus s ilyenkor a világ felteszi, hogy a valódi apa holmi kocsis vagy más lehetett. A test tökéletlensége együtt jár a lélek betegségeivel; nemeseink mind spleenesek, fáradtak, tudatlanok, szeszélyesek, érzékiek és elbizakodottak.

E kitünő társaság beleegyezése nélkül nem lehet nálunk törvényt alkotni, megváltoztatni, vagy felfüggeszteni; egyuttal belőlük alakul a legfelsőbb, felebbezhetetlen biróság.

HETEDIK FEJEZET.

(Szerző határtalan hazaszeretete. – Gazdája megjegyzéseket tesz az angol államszervezet és közigazgatás állapotáról, melyet szerző példákkal és megfelelő esetekkel ábrázol. – A gazda észrevételei az emberi természetről.)

Az olvasó talán csudálkozni fog, hogyan beszélhettem ilyen szabadon saját nememről, ilyen szabadon s talán ilyen áruló módon; de gondolja meg, hogy olyan halandókkal társalogtam e tárgyról, akik az emberi fajtáról már eleve a leggyászosabb véleményt alkották, annak feltünő hasonlatossága lévén a yehukkal. Különben pedig nyiltan bevallom, hogy a négylábuak erkölcsi felfogását szembeállitva az emberi romlottsággal, oly mértékben kinyitotta a szemem s értelmemet elannyira kivilágitotta, hogy kezdtem egészen más szemmel nézni az emberi tetteket és szenvedélyeket, s saját nemem becsületét kezdtem olyannak látni, amit nem érdemes megvédelmezni; – de másrészt ugyis lehetetlen volt ez oly világos és tiszta itéletü személy előtt, mint gazdám, kinek hatása alatt naponta ezer hibát fedeztem fel magamban, amikről ezelőtt sejtelmem sem volt s amik az emberi gyengeségek és hibák jókora lajstromában is ismeretlenek. Példáján okulva, kezdtem mélyen megvetni minden hamisságot és áloskodást; az igazságot pedig ugy megszerettem, hogy annak érdekében mindent feláldozni természetesnek tünt.

Egészen őszintén akarok beszélni az olvasóval. Volt egy másik, erősebb inditóoka annak, hogy ilyen szabadon és nyiltan beszéltem nememről. Egy évet töltöttem csak ebben az országban, mikor érezni kezdtem, hogy máris oly mély szeretettel, tisztelettel és hódolattal tekintek a benszülöttekre, hogy tőlük elválni szinte lehetetlennek látszott. El is határoztam, hogy hátralevő életemet a csudálatos Hauhnhnm-ok között töltöm el, minden szépség és erény folytonos gyakorlásában és soha nem térek vissza az emberek közé. De örök ellenségem, a végzet már ugy határozott, hogy ez a nagy boldogság ne juthasson osztályrészemül. Most csak az vigasztal, hogy mindabban, amit honfitársaimról beszéltem, igyekeztem a hibáikat annyira kisebbiteni, amint az ilyen szigoru vizsgáló előtt csak lehetséges volt s azon voltam, hogy kedvező fordulatot adjak az egyes fejezeteknek. Tudom, ez gyöngeség, de hát van-e élőlény, akit részrehajlóvá ne tenne a szülőföld és haza határtalan szerelme?

Röviden és összefoglalva megirtam néhány beszélgetésünk tartalmát, a rövidség kedvéért kihagytam azonban sok fontos részletet, amikre ezuttal kitérek.

Mikor már minden kérdésre válaszoltam és kiváncsiságát, ugy látszik, minden irányban kielégitettem, jó gazdám egy reggel korán küldött értem és magától csekély távolságra leültetett. (Oly kegy volt ez, melyben először részesültem.) Elmondta, „hogy nagyon komolyan megfontolta egész történetemet és mindazt, amit magamról és hazámról beszéltem, s hogy e megfontolás után az állatok egy sajátságos fajtájának tekint bennünket, melyeknek a természet, valami csudálatos véletlen következtében, az értelem csekély sugarát juttatta, de mi e csekély értelmet arra használjuk csak, hogy annak segitségével természetes romlottságunkat növeljük s uj bünöket szerezzünk a régiekhez, természetelleneseket; hogy csekély képességünktől magunk raboljuk meg magunkat, ellenben eredeti igényeinket s vágyainkat nagy sikerrel sokszorozzuk s egész életünket azzal töltjük, hogy mindenféle mesterkedéssel e vágyaknak és igényeknek eleget tegyünk. Ami engem illet, se oly erős, se oly ügyes nem vagyok, mint egy közönséges yehu; ügyetlenül járok a hátsó lábaimon, kitaláltam egy olyan viseletet, aminek következtében patáimat semmire se használhatom s azzal nem is védekezhetem; arcomról eltávolitottam a szőrzetet, ami nap és eső ellen védelmezett volna. Végre, se gyorsan futni, se fára mászni nem tudok olyan sebesen, mint yehu testvéreim.“

„Törvényeink és alkotmányunkat, amint nézi, azok nyilván értelmi s ennek következtében erkölcsi fogyatékosságunk nemleges szülöttei, mert értelmes lény kormányzásához elég a józan ész, de nekünk nincs jogunk e cimhez azok után, amiket népemről elmondtam; bár azt is észrevette, hogy sok részletet részrehajlásból elhallgattam s gyakran állitottam olyant, ami nincsen.

„Véleményében mindinkább megszilárdult, látva azt, hogy nemcsak testi vonatkozásban egyezünk meg teljesen a yehukkal (eltekintve ama nem éppen előnyünkre felhozható különbségektől, hogy patánk rövidebb, gyengébb, hogy kevésbbé gyorsak, ügyesek, fürgék vagyunk), de azok után, amiket életünkről, szokásainkról, cselekedeteinkről elmondtam, lelki alkatunk között is ugyanaz a megegyezés felismerhető. Ebben az országban is megfigyelték, hogy a yehu-k még sokkal jobban gyülölik egymást, mint egyéb állatok; ennek okát abban látták a benszülöttek, hogy mindegyik yehu a többi yehu ocsmányságát láthatja csak és a magáét nem. Éppen ezért kezdi hinni, hogy nem is oktalan dolog részünkről, ha eltakarjuk testünket s elrejtjük a sok formátlanságot és csunyaságot, aminek látását alig viselhetjük el. Csakhogy még ebben is téved, ugy látszik, mert a mi hazánkban ugyanolyan okokra vezethető vissza a civódás, mint a yehuk között. Mert azt ők is megfigyelték, hogy ha öt yehu közé annyi abrakot dobnak, amennyi ötvennek elég, ők ahelyett, hogy békében zabálnának, hát egymás fülének, arcának esnek, mert mindegyik magának akarná az egészet, éppen azért etetés közben mindig egy szolgának kell állani közöttük, hogy visszatartsa a nyugtalankodókat. Ha egy tehén kimul vagy elhull baleset következtében, mielőtt a Hauhnhnm saját háziállatai számára eltehetné: a környék minden yehuja ráveti magát és olyankor ugyanaz a csata tör ki köztük, amilyent leirtam: körmeikkel borzasztó sebeket ejtenek egymáson, bár megölni ritkán tudják egymást, nem lévén birtokában azoknak a kényelmes gyilkoló szerkezeteknek, amiket mi feltalálunk. Máskor megint ugyanilyen háboruskodás tör ki különböző vidékek yehu-i között, minden látható ok nélkül: az egyik vidék yehu-i, kedvező alkalommal, mikor a másik yehu-tábor nem készült fel, ráront ellenségére. Ha a támadás nem sikerült, szépen hazakullognak és ellenség hijján folytatják otthon azt, amit én polgárháborunak neveztem.

„Vannak mezők ezen a vidéken, ahol bizonyos fényes és szines köveket lehet találni, amikre a yehuk mohón buknak; ha, ami gyakran megesik, a kő egyik fele benne van még a földben: képesek naphosszat ott álldogálni, körömmel, foggal kaparni ki a követ a földből; elvinni aztán és elrejteni istállóikban. Ilyenkor vadul és félve nézegetnek körül, nem fedezte-e fel valamelyik társuk, hogy hová dugták a kincset. Jómaga soha nem tudta felfogni, mire való ez a természetellenes mohóság, vagy mire kellenek e kövek a yehu-nak; most kezdi hinni, hogy a fösvénységnek ugyanazon ösztöne ez, amilyenről emberi fajunk ismertetésekor is beszéltem. Egyszer, ugymond, kisérletképpen egy rakás ilyen követ önmaga kiszedett onnan, ahová egyik yehu-ja rejtette. Mikor a piszkos állat nem találta kincsét, oly hangos üvöltözésbe tört ki, hogy az egész csorda összeszaladt; akkor azoknak esett, tépte, harapta, karmolta társait, bőgött és acsarkodott, nem evett, nem aludt és nem dolgozott, majdnem belepusztult, mig aztán gazdám egyik szolgájával visszadugatta a köveket ugyanabba a sarokba, ahonnan kivették: a yehu azonnal visszanyerte jókedvét és meggyógyult, csak megfelelőbb rejtekhelyet keresett a kincsnek, megint eldugta s azóta igen használható és kezes a bestia.“

Gazdám továbbá biztositott róla, amit magam is megfigyeltem, hogy az olyan földeken, ahol ilyen fényes kő terem, leggyakoribb és leghevesebb az ütközet.

„Ha két yehu – ugymond – ilyen követ fedez fel a mezőn s összevesznek azon, hogy kié legyen, többnyire egy harmadik terem ott s elkaparintja a kincset.“ Gazdám itt megjegyezte, hogy, nemde itt is feltünő a hasonlatosság a mi ugynevezett törvényhozásunkkal és én, a saját jóhirünk érdekében, meghagytam tévedésében s nem mondtam meg neki, hogy a mi biráink bizony nem elégszenek meg azzal, hogy a panaszos és vádlott által vitatott kincset elszedjék, hanem addig folytatják a pert, mig nemcsak a kincs párolog el, de vádlott és panaszos azt a pár fityinget is elveszti, amije az igénylett kincsen kivül volt.

Folytatva előadását, gazdám kijelentette, „hogy legvisszataszitóbb vonása a yehuk-nak az a vad mohóság, amivel mindent felfalnak, ami utjukba esik: növényt, gyökereket, bogyókat, elhullott dögök romlott husát, vagy mindent együttvéve; s az is megvan bennük, hogy jobban izlik nekik, amit messzi mezőkről loptak vagy szereztek, mint amit otthon kapnak, ha mégolyan izletes is. Ha módjukban áll, addig zabálnak, mig hasuk csaknem felpukkad, – azután megrágnak bizonyos gyökeret, amitől kiürülnek. Van aztán egy másfajta gyökér is, dus lével, ez azonban már ritkábban található, amit a yehu-k nagy gyönyörüséggel szopogatnak és mohón keresnek mindenütt: ez a gyökér ugyanazzal a hatással van rájuk, mint amilyen hatást nálunk a bor élvezete kelt. Ha sokat szopogatták, a yehu-k hol átölelik egymást, hol összevesznek; üvöltöznek, fintorognak, kóvályognak és tántorognak, megbotlanak végre s hosszában belefeküsznek valami pocsolyába, ott aztán mély álomba merülnek.“

Magam is megfigyeltem, hogy ezen a vidéken az állatok közt csak a yehu-k betegszenek meg, nem oly gyakran ugyan, mint nálunk a lovak, mert nem rossz bánásmód következtében, hanem csak saját piszkos fajtájuk mohósága és mértéktelensége miatt. A hauhnhnm-nyelvnek éppen ezért egyetlen, általános szava van csak a betegségre, amit ez állattól kölcsönöztek és ez a hnea-yehu, vagyis yehu-kór szó. A yehut ebből ugy gyógyitják ki, hogy saját bélsarát és vizeletét erővel a torkába tömik. Gyakran figyeltem meg magam is, hogy ez az eljárás eredménynyel járt s azért őszinte jóakarattal ajánlom melegen minden szeretett honfitársamnak, általános és üdvös orvosság gyanánt minden olyan betegség ellen, amit tulterhelés idézett elő.

„Ami müveltséget, kormányzást, művészetet, ipart s egyebeket illet“, vallotta be továbbá jó gazdám, „azt meg kell adni, kevés, vagy semmi vonatkozást nem lát az ő yehu-ik s a mi nemzetségünk között. Ami bennünk rokon, az természetünkben rejlik. Az igaz, néhány kiváncsi Hauhnhnm állitólag megfigyelte, hogy a yehu-csordákban rendesen van egy fő-yehu, (de hiszem emlitettem, hogy nálunk a szarvasok között is van ilyen) aki még rutabb és otrombább, mint a többi s még veszekedőbb természetü. Ez a vezető yehu rendesen maga mellé vesz egy hozzá lehetőleg hasonló kegyencet, akinek egész hivatása abban áll, hogy gazdája talpát és fenekét nyalogassa s a nőstény yehukat beterelje istállójába; ezért aztán urától időnkint holmi szamárkoncot kap jutalmul. Ezt a kegyencet az egész csorda utálja s ezért mindig ura körül settenkedik, hogy ne bánthassák. Hivatalában megmarad mindaddig, mig a vezető nem talál még komiszabbat nála; abban a pillanatban elkergetik őt s utóda, s az egész környék minden yehu-ja, himek, nőstények, köréje sereglenek s tetőtől-talpig leöntik rondasággal. Hogy ezt a példát mennyire lehet alkalmazni a mi udvari életünkre, miniszterekre és kegyencekre, azt, ugymond, magam itélhetem meg legjobban“.

Nem mertem válaszolni e gunyos és kegyetlen megjegyzésre, mely az emberi értelem értékét a közönséges kutyák szinvonala alá sülyesztette volna: hiszen még az is ki tudja válogatni, hogy melyik kutya ugatására figyeljen és hallgasson, ha nem akarja, hogy rossz nyomra vezessék.

Gazdám kijelentette, „hogy vannak a yehuk-ban figyelemreméltó tulajdonságok, melyekhez hasonlót ugy emlékszik nem emlitettem, vagy csak futólag, mikor az emberi fajtáról beszéltünk. Ez állatok, ugymond, nőstényeiket közös birtoknak tekintik, mint más vadak, abban mégis különböznek, hogy a nőstény yehuk még vemhességük idején is érintkeznek himekkel s hogy a himek épp ugy veszekesznek és verekesznek a nőstényekkel, mint egymás között: s mindkét nem a durvaság annyi és olyan praktikáival érintkezik, amelyhez hasonlót semmi más élőlénynél nem figyelhetünk meg.

„Ami legjobban meglepte mindig a yehuk-nál, az a nagy hajlam volt mindenféle mocsok és piszok iránt; hiszen minden más állat természetes ösztönnel szereti a tisztaságot.“ Gazdám két első vádjára örültem, hogy nem kellett válaszolnom, egyetlen szóval sem cáfolhattam meg, amit mondott; – ha módomban lett volna, bizonyára szivesen megvédtem volna szeretett fajtámat. Ez utóbbi pontban végre ragyogó elégtételt szolgáltathattam – volna az emberi nemnek, megvédve őt a kizárólagosság vádjával szemben, ha történetesen disznók laktak volna a vidéken, de történetesen nem laktak. Pedig mily szépen rámutathattam volna, hogy ezek az állatok hogy esznek, isznak, mily mocsokban élnek, hogy nyelnek le piszkot, sarat és igy tovább.

Még egy másik sajátságot is emlitett gazdám, amit a yehuk-ban egyik szolgája fedezett fel s amit sohasem tudott megérteni. Elmondta, „hogy némelyik yehu egyszerre csak visszahuzódik egy szögletbe, lefekszik, bőg, nyögdécsel, mindenkit vicsorogva elkerget, aki közelébe kerül, pedig nincs semmi baja, ehetik, ihatik, fiatal és kövér. Rájöttek, hogy egyetlen orvosság kinálkozik: ilyen yehu-t kemény munkára kell fogni s akkor mulhatatlanul magához tér.“ Erre is hallgattam, részrehajlásból, bár rögtön felismertem a spleen nevü betegség csiráit, amit gazdagság, fényüzés és tétlenség növelt nagyra nálunk s amit ha ugyanoly módon kezelnének, mint a Hauhnhnm-ek: kezeskednék a gyógyulásért.

Gazdám felemlitette még, „hogy a nőstény yehu-k szeretnek elrejtőzni holmi sövény vagy bokor mögött, s onnan bámészkodnak fiatal himekre; mikor azok odanéznek, hirtelen elbujik a nőstény, furcsa mozdulatokat végez és fintorokat vág. Megfigyelték, hogy ilyenkor igen kellemetlen illata van. Ha aztán a him feléje tart, a nőstény lassan visszahuzódik, sürün hátrapislog s tettetett rémülettel valami megfelelő rejtekhelyre fut, ahova, biztos lehet benne, hogy a him követni fogja.

„Máskor meg, ha idegen nőstény vetődik közébük, két vagy három egynemü társa körüljárja, rábámul, fintorokat vág, megszagolja, majd olyan mozdulatokkal, amik undort és megvetést látszanak kifejezni, otthagyják.“

Nagyon érdekelt és mulattatott volna mindez a finom részlet, amit gazdám részben saját tapasztalatából, részben hallomásból meritett: ha közben nem szomorit el a meglepő megismerés, hogy ime az asszonyi kacérság, pletykázás és megbotránkoztatás ösztönök gyökeréből táplálkozik.

Folyton attól féltem, s vártam, hogy gazdám azokról a természetellenes nemi bünökről is beszél majd, a yehuk-kal kapcsolatban, amik nálunk annyira közönségesek. De e pontban, ugy látszik, a természet nem jó tanitómester: a raffinált élvezetek kultuszát féltekénken a művészet és értelem honositotta meg.

NYOLCADIK FEJEZET.

(Szerző folytatja a yehuk jellemzését. – A Hauhnhnm-ek nagy erényei. – Hogy nevelkednek ifjuságukban. – A Hauhnhnmek gyülekezete.)

Tekintve, hogy az emberi természetet szükségképpen jobban értettem, mint ahogy gazdám érthette, könnyedén alkalmaztam mindazt, amit a yehuk-ról hallottam, magamra s embertársaimra. Ugy véltem, a magam szakállára végzett megfigyelések további s bővebb felfedezésekkel járhatnak: azért gyakran kértem nagyságos gazdámat, hadd mehessek a környék yehu csordáit tanulmányozni. Szivesen beleegyezett, mert meggyőződött róla, hogy ez állatok iránt érzett ellenszenvem biztosit rontó hatásukkal szemben. Egyik szolgáját, egy erős, vörös poroszkát, rendelte mellém: derék, megbizható vezető volt, nélküle alig merészkedtem volna ilyen kalandra. Már emlitettem, milyen utálatosan fertőztek meg az állatok, mikor ebbe az országba kerültem; később is előfordult egyszer-kétszer, hogy csaknem körmeik közé kerültem volna, ha nincs velem jó vadászkésem. Azt kell hinnem, volt valami halvány sejtelmük arról, hogy a fajtájukból való vagyok: mikor vezetőm kiséretében szemükláttára lehuztam kabátom, meztelen karjaim könnyen kelthettek ilyen érzéseket. Ilyenkor egész közelembe férkőztek s minden mozdulatomat utánozták, mint a majmok, de gyülölködő és bosszus fintorok kiséretében, mintahogy a vad majmok csufolnák szeliditett társukat, mely nadrágba s harisnyába öltöztetve véletlenül közibük került.

Kölyökkoruktól fogva a yehuk rendkivül vadak és fürgék. Egyszer mégis megfogtam egy hároméves kis himet s mindenféle becézéssel és simogatással próbáltam megnyugtatni, s elcsittitani, de a kis ördög oly mérgesen visitozott, bömbölt, karmolt és harapott, hogy kénytelen voltam elereszteni: s már éppen ideje volt, mert a zajra az egész csorda összefutott, – csak azért nem mertek megtámadni, mert kisérőm ott volt, s a kis yehu-poronty elfutott már. Megfigyeltem, hogy a csöpp állat bőre igen büdös volt, valami a róka és a menyét szaga közt, de kellemetlenebb. Talán az olvasó nem venné zokon, ha egészen mellőzném annak a részlenek felemlitését is, hogy mig az utálatos kis békát kezeim közt tartottam, folyékony, sárgás csunyasággal boritott el. Hála istennek, volt egy kis patak a közelben, ahol, amennyire lehetett, tisztára mostam magamat, aztán jó félnapig levegőztem még a szabadban, mielőtt gazdám szeme elé mertem volna lépni.

Amennyire én megfigyelhettem, a yehuk a világ legbutább, legkevésbbé tanulékony bestiái. Értelmük soha nem emelkedik tul azon a szinvonalon, mely az iga és teherhordáshoz kell. Véleményem szerint azonban ennek oka az állat fonák és makacs természetében rejlik, mert különben igen furfangosak, rosszakaratuak, hirtelenek és bosszuállók. Erősek és edzettek, de gyávák és szemtelenek, alantasak és kegyetlenek. Megfigyelték, hogy a vöröshajuak még alattomosabbak és bujábbak, mint társaik, bár azoknál gyorsabbak és erősebbek.

A Hauhnhnm-ek a yehu-kat, amikre pillanatnyi szükségük van, kis kunyhókban tartogatják, az urasági házak közelében. A többi yehu a mezőn kóborol, gyökereket ásnak, növényeket esznek, dögöket keresnek, vagy néha elfogják a menyétet és luhimuh-t (ez egy vadpatkány-féle) s mohón felfalják. A természet utmutatása szerint a dombok oldalába körmük segélyével mély lukakat furnak, amikbe egyenkint feküsznek bele; a nőstények lakosztálya valamivel nagyobb, ugy, hogy kicsinyeiket is elrejthetik.

A yehuk, kölyökkoruktól kezdve jól usznak, mint a békák, sokáig kibirják a viz alatt, ahol halat fognak, amit aztán a nőstények kicsinyeiknek visznek haza. Engedje meg az olvasó, hogy erre vonatkozó egyik furcsa kalandomat itt elbeszéljem.

Egy napon, midőn vezetőmmel, a vörös poroszkával, megint kódorogtunk, nagyon meleg lett s én megkértem vezetőmet, hadd fürödhessek meg a közeli folyóban. Beleegyezett, mire azonnal pőrére vetkőztem s óvatosan lelépkedtem a folyóhoz. Történt, hogy egy fiatal yehu nőstény, mely a sövény mögött leselkedett, hirtelen nagy sebesen odaugrált, ugy látszik, szerelmi vágytól hajtva (mint ahogy vezetőmmel véltük később), s mintegy öt méternyire attól a helytől, ahol én fürödtem, a vizbe vetette magát. Soha életemben nem ijedtem meg igy. Vezetőm, a poroszka, nyugodtan legelt a közelben, nem tartva semmi veszélytől. A nőstény mellém ugrott és hihetetlenül utálatos módon ölelt magához. Orditottam, ahogy torkomból kifért: a poroszka odanyargalt hozzánk, mire a nőstény nagy vonakodva elengedett, átugrott a másik partra, ott megállt s mig felöltözködtem, nem mozdult onnan, egyre bámészkodott és vonitott hozzá.

Ezt az esetet halálosan szégyeltem, de gazdám és családja jót mulatott rajta. Ezekután nem tagadhattam, hogy valódi yehu vagyok, minden külső és lényeges vonatkozásban, ha egyszer a yehu nőstény épp olyan természetes vonzalmat érez irányomban, mint bármelyik fajtájabélivel szemben: még azt se hozhattam fel mentségemül, hogy legalább vörös haja lett volna a bestiának, (mert a vöröshajuakról azt tartják, hogy rendellenes hajlamaik vannak), nem, ez fekete volt, mint a szurok, külseje és magatartása egészbenvéve nem is éppen annyira ellenszenves, mint más yehuké, fiatalka volt még, talán tizenegyéves.

Ha meggondoljuk, hogy három évet töltöttem ebben az országban, az olvasó méltán elvárhatja tőlem, hogy, mint azt más utasok teszik, némi beszámolást tartsak a lakók szokásairól, erkölcseiről. Nem hoz zavarba e feladat, mert sokat tanulmányoztam vendéglátóimat.

A nemes Hauhnhnm-ek természettől fogva minden szép erényre hajlamosak s nem lévén fogalmuk arról, hogy értelmes lényben hogy lehet meg a gonosz: alapelvük s egyetlen törekvésük ugy istápolni az értelmet és belátást, hogy az teljesen eluralkodjék minden cselekedetük fölött. Az észszerüség náluk nem probléma, mint nálunk, ahol két ember elfogadható érvekkel bizonyithatja egy kérdésnek két ellenkező megoldását, hanem szükségképpen rögtöni meggyőző erővel bir, aminthogy minden igazság szükségképpen ilyen, ha szenvedély és érdek nem zavarja meg, homályositja el, szinezi sokfélére. Emlékszem, hogy csak nagynehezen tudtam megértetni gazdámmal a vélemény szó jelentőségét s azt, hogy valamely igazság vitás lehet; mert hiszen az észszerüségből önként következnék, hogy csak akkor tagadjunk vagy állitsunk valamit, ha biztosak vagyunk benne s ha valamely pont vitás lehet, abban nem vagyunk biztosak. Igy az ellentétek, viták, veszekedések; kétes, vagy hamis feltevések feletti megbeszélések ismeretlen fogalomkör a Hauhnhnm-ek között. Mikor egyszer gazdámnak a természetbölcselet több módszerét és viszonyát fejtegettem, hangosan felnevetett azon, „hogy magukat értelmeseknek valló lények tudásnak nevezzék s mint ilyent értékeljék más emberek feltevéseit, oly dolgokban is, ahol ez a tudás, még ha megbizható volna, se használna semmit“. Ezzel különben Sokratesnek Pláto által magyarázott alapelveit fogadta el, mely körülményt a legnagyobb megtiszteltetés gyanánt emlitem fel, ami a bölcselők e fejedelmét valaha érhette. Azóta sokat tünődtem azon, hogy egy ilyen felfogás, ha népszerüvé válik, az európai könyvtárak micsoda katasztrófális pusztulását vonná maga után s a tudományos világban hány fényes és sikerdus pálya zárulna be örökre.

Barátság és jóakarat: ez a két főerény a Hauhnhnm-ek között s ez a jóakarat, ez a barátság nem bizonyos, meghatározott személyekre, hanem az egész fajra vonatkozik. Az ország legtávolabbi részéből arrajáró idegent éppugy fogadják ők, mint a szomszédot és barátot; bármerre jár a Hauhnhnm, mindenütt otthon van. Egymással szemben a legnagyobb tisztelet és udvariasság uralkodik minden vonalon, de a szertartásosság ismeretlen fogalom. A Hauhnhnm csikait nem becézi és kényezteti soha: de nevelésükben az észszerüség és célszerüség minden sugallatát meghallgatja. Észrevettem, hogy gazdám ugyanazzal a gyöngéd hajlammal kedveli szomszédja gyermekeit, mint a saját magáét. Náluk ugy van, hogy természetszerint és ösztönből egyformán szeretni kell az egész fajtát s értelem szerint és belátásból aztán megkülönböztethetjük az egyént, a jótulajdonságok és erények foka szerint.

Ha egy Hauhnhnm asszony két gyermeket szült már, mindkét nemben: többé nem érintkezik hitvesével, kivéve, ha valami oknál fogva elvesztik egyik gyermeküket, ami nagyon ritkán fordul elő. Ha olyan házaspárral történik ez meg, ahol az asszony már idős ahhoz, hogy gyermeket szüljön, egy másik fiatalabb pár átadja egyik csikaját s megint együtt él, mig a fiatalabb asszony ujra teherbe esik. Ez az óvatosság nagyon szükséges, nehogy az ország tulnépesedjék. Alacsonyabb fajtáju Hauhnhnm-ek között, melyekből a szolgaszemélyzet válik, ez a szabály nem oly szigoru; ezek három-három különböző nemü gyermeket hozhatnak létre, hogy az előkelő családok szolgáit neveljék ki belőlük.

Frigykötéskor nagyon vigyáznak arra, nehogy olyan szinek kerüljenek egybe, melyek keveredésben kellemetlen szinárnyalatokkal rontanák a fajt. Himben az erőt és bátorságot becsülik, nőben a kellemet és kedélyt, nem a szerelmeskedések miatt, de hogy a fajta épségét őrizzék, ahol a nőstény tünik ki erőben, a himnek kell kecsesnek és szépnek lenni.

Udvarlás, szerelmeskedés, ajándékok, gáláns ügyek: nőtartás, ismeretlen fogalmak ezek a Hauhnhnm-ek közt, szavuk sincs e fogalmakra. Az ifju pár találkozik s egyesül a szülők és barátok tanácsára, naponta látnak ilyet s ugy tekintik, mint egy észszerü létezés szükségképpeni együtthatóját. Hirét se hallották soha házasságtörésnek: a házasfelek ugyanazzal a közös jóakarattal és barátsággal közelednek egymáshoz, mint bárkihez, aki utjukba kerül: féltékenység, elégedetlenség, veszekedés és szenvedély nélkül.

Csodálatos módszerük mindkét nem tanitásában: csodálatos és követésreméltó. A csikók zabot, vagy szénát csak kivételes napokon kapnak egészen tizennyolcéves korukig; tejet is csak nagyon ritkán, nyáron reggel és este két órát legelnek, szüleik felügyelete alatt. A fü nagy részét hazahozzák s megfelelő órákban, mikor a munkában nem zavar az étkezés, otthon fogyasztják el.

Mértékletesség, szorgalom, ügyesség, tisztaság: ezek a legfőbb tantárgyak. Gazdám egyszerüen borzasztónak találta, hogy mi nőgyermekeinknek másféle nevelést adunk, mint a fiuknak, hacsak nem bizonyos szolgálói dolgokban, házi ügyekben. Véleménye szerint a mi egész háztartásunk kimerül abban, hogy gyerekeket nemzünk; állati eredetünk bizonyitéka, hogy rosszul nevelt és naplopó szülőkre bizzuk a gyermekek nevelését.

A Hauhnhnm gyermeket erőre, ügyességre, bátorságra nevelik. Gyakran futnak versenyt a lejtős dombokon, kemény, köves utakon is: ha kiizzadtak, fejestül a közeli folyóba, vagy tóba kell ugraniok. Évente négyszer a környék ifjusága összejön s a futásban és ugrásban szerzett ügyességét összeméri: a győztest alkalmi himnuszszal köszöntik fel s jutalmazzák meg. Ilyen ünnepségek alkalmával a szolgák egy csorda yehu-t hajtanak a mezőre, zabbal, tejjel, szénával megrakottan. Ebédután hazahajtják a yehu-csordát, nehogy zavarja a gyülekezetet.

Minden négy évben, a tavaszi napéjegyenlőség idején, az egész nemzet képviselői összegyülnek egy nagy sikságon s együtt maradnak négy vagy öt napig. Ezeken az összejöveteleken megbeszélik az állam és a különböző országrészek dolgát, hogy sok széna és zab termett-e, vagy kevés, mekkora volt a termés tejben, tehénben, yehu-ban. Ha valahol hiány mutatkozik, (ami ritkán fordul elő) közös beleegyezéssel, közös vagyonból azonnal pótolják. Itt beszélik meg a gyermeknevelési ügyeket is: ha például egy Hauhnhnm-nek két him csikaja van, kicseréli egy olyannal az egyiket, amelyiknek két nőstény csikaja van, vagy ha egy gyerek baleset következtében elpusztult s az anya már öreg ahhoz, hogy uj gyermeket neveljen fel: e veszteséget pótolni melyik ház, melyik családja nevelhet fel harmadik gyermeket a két kötelező mellé.

KILENCEDIK FEJEZET.

(Nagy vita a Hauhnhnm-ek országgyülésén és a vita eredménye. – A Hauhnhnm-ek müveltsége. – Épületeik. – Temetkezés. – A Hauhnhnm nyelv tökéletlenségei.)

A Hauhnhnm országgyülések határozatai soha elégedetlenséget vagy zúgolódást nem keltenek, még akkor sem, ha különböző véleményekből alakult ki a határozat: náluk nem szégyen az, ha valakit érvekkel és igazsággal meggyőznek. Ottlétem folyamán egyszer tartottak országgyülést, távozásom előtt mintegy három hónappal, melyen az én gazdám mint a környék képviselője, hivatalos volt. Ezen a gyülésen egy régi vitát intéztek el, talán az egyetlen, komoly vitát, mely ebben az országban időszerüvé válhatott. Az országgyülésről megtérve, gazdám részletesen elmondta nekem a kérdés egész velejét.

A vitatott pont ezek szerint az volt: „nem kellene-e a yehu-kat kipusztitani a föld szinéről?“ Az egyik képviselő, aki a javaslat mellett szavazott, számos sulyos és kimeritő érvvel védte álláspontját. „A yehuk“, ugymond, „a legpiszkosabb, legártalmasabb, legalaktalanabb bestiák, kiket a természet valaha létrehozott: lusták, fejlődésképtelenek, rosszindulatuak; titokban kiszivják a Hauhnhnm-ek tehenének a tőgyét, megölik és felfalják a macskákat, letiporják, szétzavarják a vetést s ha nem vigyázna rájuk a Hauhnhnm, folytonosan, még száz ilyen dolgot cselekednének.“ Felemlitette a régi hagyományt, „hogy volt idő, mikor nem éltek yehu-k ebben az országban; hogy egyszer, nagyon régen, két ilyen bestia megjelent a hegy peremén; – vajjon a nap hevétől rohadt s gőzölgő mocsarakból keltek ki, mint a nyüvek, vagy a tenger szennyes tajtékja szülte őket, – senki se tudja. Annyi bizonyos, hogy rut fajtájuk gyökeret vert e talajban s rövid idő alatt igen elszaporodtak; ellepték s megfertőzték az egész országot. A Hauhnhnm-ek, hogy megszabaduljanak e csapástól, hajtóvadászatot rendeztek, körülzárták az egész csordát, megölték a véneket, de mindegyik Hauhnhnm megtartott két yehu-kölyköt, istállóban nevelte s megszeliditette, amennyire már egy természettől fogva ennyire vad s makacs állatot egyáltalában lehet: kocsihuzásra s effajta munkára mégis ráfoghatták“. A képviselő ugy gondolta, „hogy sok igazság lehet ebben a hagyományban, mert e teremtések semmiképpen nem lehettek yln hniamshy-k, azaz őslakók, ezt mutatja a Hauhnhnm-ek s más lények irántuk érzett nagy ellenszenve, ami, bár gonosz természetükkel busásan rászolgáltak, soha nem jutott volna ennyire, ha a yehuk ősidők óta itt laktak volna; vagy ha igen, már régen ki is pusztitották volna a yehu-kat. A benszülöttek azonban, remélve, hogy a yehuk majd hasznos szolgálatokat tehetnek fajunknak, igen helytelenül elhanyagolták a szamarak tenyésztését, pedig az jóindulatu, kellemes egy állat, könnyen tartható, szelid, szófogadó, nincs kellemetlen büze, mint a yehuknak, erős és munkabiró, ha nem is oly fürge és ügyes s ha „iá“ orditása nem is valami elbájoló muzsika, mégis, távolról sem oly fülsértő, mint a yehuk rettenetes üvöltözése.“

Az országgyülés számos képviselője ugyanilyen értelemben nyilatkozott. Ekkor gazdám jelentkezett szólásra s javaslatot tett. Okom van hinni, hogy én adtam ötletet, közvetve, e javaslatra. „Ami a hagyományokat illeti, – igy beszélt gazdám – melyeket nagyon tisztelt előttemszóló felemlitett, teljesen osztja nézetét. Bizonyos, hogy az a két yehu, aki először jelent meg ebben az országban, a tengerről került ide; de ugy történhetett az, hogy társaik e kettőt elüzték, ezek aztán elvadultak, elfajzottak a hegyek között. E következtetésre az inditotta, hogy jelenleg egy csudálatos yehu van a birtokában (ez én voltam), akiről nyilván mindnyájan hallottak és sokan látták is.“ Gazdám aztán elmondta, hogy talált engem először; hogy testemet miként boritja más állatok bőréből és szőréből csinált mesterséges hüvely; hogy beszélni tudok, van saját nyelvem s az övéket tökéletesen megtanultam; hogy elbeszéltem neki, miként kerültem ide; hogy ruha nélkül is látott s mondhatja, egészen olyan yehu vagyok, mint bármelyik, csak éppen fehérebb, kevésbé szőrös és a körmeim rövidebbek. Hozzátette, hogy én minden módon arról akartam meggyőzni őt, hogy az én országomban a yehu az uralkodó és értelmes lény s a Hauhnhnm csak alacsonyrendü állat. Valóban, el kell ismernie, hogy a yehu-k minden tulajdonsága mellett felfedezhető bennem valami halvány értelemféle, mely azonban a Hauhnhnm-értelemhez viszonyitva oly csekély, mint amilyen csekély az idevaló yehuk értelme az enyémhez képest. Egyebek közt például beszéltem neki arról, hogy mi a fiatal Hauhnhnm-eket kiheréljük, hogy azok megszelidüljenek. Ez a müvelet könnyü és biztos. Már most kérdi, szégyen-e tanulni, ha hasznosat tanulhatunk, akár a vadállatoktól is, hiszen sokat tanultunk a hangyáktól, épiteni a fecskétől tanultunk (ugy forditom a lyhannh szót, bár ez a madár valamivel nagyobb) és igy tovább. Ő bizony azt hiszi, hogy ezt a találmányt szépen alkalmazni lehetne a yehuk-ra is. Ez az eljárás kezesekké, szelidekké tenné a fiatal yehu-kat s aztán idővel az egész fajta kipusztulását vonná maga után, anélkül, hogy azért gyilkolniok kellene. Közben a Hauhnhnm-ok jól kitanulnák a szamártenyésztés minden csinját-binját. A szamárnak amellett, hogy minden tekintetben kellemesebb, rokonszenvesebb állat, még az az előnye is megvan, hogy már ötéves korában munkához fogható, mig a yehu-nál tizenkét évig tart a fejlődés.

Ez volt mindaz, amit gazdám a nagy országgyüléssel kapcsolatban elmondott nekem. De jóságból és tapintatból elhallgatott valamit, ami egyenesen saját személyemre vonatkozott s aminek szomoru következményeit csakhamar érezhettem, mint ahogy az olvasó megfelelő helyen értesül majd róla. Egy szomoru részletet, melynek napjától életem minden bánata és reménytelensége számitódik.

A Hauhnhnm-ek nem ismerik a betüket, következésképp minden tudásuk hagyományokon alapszik. Tekintve, hogy nagyon kevés eseménye lehet oly népnek, mely folytonos egyetértésben, az erények folytonos gyakorlásában élt az értelem uralma alatt s különben is elzárkózott minden kereskedelemtől; természetes, hogy a Hauhnhnm történelmet agyterhelés nélkül fejében tarthatja bárki. Már emlitettem, hogy a betegséget nem ismerik s igy nincsenek orvosaik. De vannak kitünő flastromok és növényi gyógyszerek, balesetekből származó törések, zuzódások, horzsolások enyhitésére, gyors gyógyitására.

Az évet a nap s hold változatai alapján számitják; hetekre nem osztják fel. E két égitest mozgását jól ismerik s tudják a nap- és holdfogyatkozások elveit is. Tovább azonban nem terjed csillagászattani ismeretük.

Azt el kell ismerni, hogy a költészetben minden nemzetet felülmulnak. Hasonlataik oly szépek s főleg oly találóak, leirásaik oly hüek, hogy soha megközelitőleg hasonlót sem találtam egyetlen nép költészetében sem. Költeményeik rajongva beszélnek a barátságról és a jóságról, majd a versenyek és testgyakorlatok győztesét ünneplik és dicsőitik. A Hauhnhnm-i épületek, bár durvák és egyszerüek, nagyon kényelmes lakóhelyek, hideg és meleg viszontagságai ellen kitünően védik a gazdát és vendégét. Van ezen a vidéken egy különös fa, aminek negyvenéves korában megereszkednek a gyökerei s akkor az első vihar kidönti. Ez a fa egyenes és sudár, mint a mi fenyőnk. A Hauhnhnm-ek éles kővel kihegyezik a végét (a vasat nem ismerik), tiz hüvelyknyi távolságban beledugdossák a földbe, s aztán árpaszalmából, vagy indából fonadékot csinálnak, azzal kitöltik a hézagokat. Ugyanigy készül a tető s az ajtók eresztéke.

A Hauhnhnm-ek fogásra első lábukat használják, a pata és csülök közti homoru részt oly ügyességgel, amit eleinte el se hittem. Volt nálunk egy fehér kanca, amelyik ilyen fogással egész kényelmesen befüzött egy varrótüt, amit én kölcsönöztem neki. Ugyanezzel a mozdulattal fejik meg a tehenet, aratják le a zabot s tesznek mindent, amihez kéz kellene. Van kovájuk, amit kőhöz dörzsölve, mindenféle szerszámot csinálnak belőle: mérleget, baltát, kalapácsot. Kaszát is csinálnak, azzal vágják le a termést, amit aztán yehu-k kocsin szállitanak haza. Fából és agyagból csinálnak edényeket; ez utóbbit a napon száritják.

Ha valami baleset közbe nem jön, a Hauhnhnm-ek rendesen igen magas kort érnek el. Ha aztán meghalnak, igen sötét és elhagyott helyen temetik el őket. Rokonok s barátok sem örömet, sem fájdalmat nem éreznek a temetésen. A haldokló is egészen nyugodtan, s minden szomoruság nélkül hagyja el a világot, mintha csak arról volna szó, hogy látogatást tett a szomszédban és most hazamegy. Emlékszem, egyszer gazdám meghivta egyik barátját és annak családját, hogy látogassák meg, fontos megbeszélni valójuk volt. Meghatározták a napot és az órát, de csak az asszony jött és két gyermeke, azok is elkésve. Az asszony bocsánatot kért először saját, azután férje nevében, aki ma reggel lhnuwnh. Ez a szó nagyon kifejező a hauhnhnm nyelvben. Értelme körülbelül annyit tesz, nem pontos, csak körülirt forditásban: „visszatérni az első anyához“. Bocsánatot kért, hogy nem jöhetett előbb, de férje a késő reggeli órákban halt meg és szolgájával soká tanácskoztak, hogy hova temessék. Ezután kedvesen és nyájasan társalogni kezdett s igy viselkedett végig, mig a látogatás tartott. Három hónappal ezután maga is meghalt.

A Hauhnhnm rendesen hetven, hetvenöt évet él, nyolcvanat már nagyon ritkán. Nehány héttel halála előtt fájdalom nélkül való, fokozatos bágyadást érez. Ez idő folyamán meglátogatják őt barátai, mert ilyenkor ő maga már nem igen szeret járkálni. Halála előtt mintegy tiz nappal – ezt rendes körülmények közt pontosan megérzi – mégis felkel, kocsiba ül és visszaadja a látogatásokat, az egész szomszédság környezetében. Ilyen yehuk által vont kocsikban járnak különben a nagyon öreg Hauhnhnm-ek is, vagy ha nagy utat kell tenniök, vagy a balesetek következetében bénák és sánták. A haldokló Hauhnhnm tehát ünnepélyesen elbucsuzik barátaitól, mintha hosszu-hosszu utazásról volna szó, más vidékre, ahol ezentul élni kell.

Nem tudom, érdemes-e felemliteni, hogy a Hauhnhnm nyelvben nincsen szó a „rossz“ fogalmára; hacsak a yehu kellemetlen tulajdonságaira vonatkozó szavakat nem tekintem ilyennek. Éppen azért, ha egy szolga ügyetlenségét, egy gyerek csintalanságát, egy kő élességét, a tartós kellemetlen idő lehangoló hatását akarják jellemezni például, akkor jelzőformájában hozzáteszik a yehu szót. Például: hhnm yehu, whnaholm yehu, ynlhmndwihlma yehu – a rosszul épitett házat ynholmhnmrohlnw yehu-nak nevezik.

Nagy élvezettel és örömmel kitérnék e nagyszerü nép számos szokásának és erényének vázolására, de határozott szándékom ugyis, hogy e tárgyról részletes és kimeritő müvet irok legközelebb, kérem az olvasót, várja meg ennek megjelenését. Közben rátérek a magam szomoru sorsának elbeszélésére.

TIZEDIK FEJEZET.

(Szerző gazdaságos és boldog élete a Hauhnhnm-ek között. – Hogy javul meg s hogy izmosodik erkölcse a velök való társalgás folyamán. – Néhány társalgás. – Szerző gazdája végre elárulja, hogy szerzőnek távoznia kell az országból. – Szerző bánatában elalél, de aztán megadja magát. – Csolnakot szerkeszt egy szolga segitségével s a tenger kényére bizza magát.)

Éppen erre az időre esik, hogy szivem nagy örömére kis háztartást rendeztem be magamnak. Gazdám rendeletére szobát épitettek nekem, az uri laktól hat méternyi távolságban. A kis ház falait és padmalyát leburkoltam agyaggal s befedtem gyékénynyel. Szedtem kendert, ami ott vadul terem és holmi gyolcsfélét csináltam belőle; ezt megtöltöttem különböző madarak tollával. E madarakat yehu-szőrből készült hurokkal fogtam meg, s költöttem el annak idején. Késemmel két durva széket eszkábáltam össze; a vörös poroszka is segitett ebben. Hogy ruhám teljesen elrongyolódott, házi nyulnak bőréből csináltam ujat, meg egy másik állatéból, amit ők nnuhnoh-nak neveznek, s mely szintén körülbelül akkora. Ugyanily módon készültek türhető harisnyák. Cipőmet fával talpaltam meg; mikor levásott rólam, napon száritott yehu-bőrből szabtam ujat.

Fák odvából gyakran szedtem mézet, amit vizzel elegyitve ittam meg, vagy kenyeremre kentem. Nincs ember, aki valaha jobban megértette volna két mondás igazát, ezekét: „A természet könnyen kielégithető“ és „Szükség a találékonyság anyja“. Abban az időben tökéletes testi egészségnek örvendtem s a lélek teljes nyugalmának. Nem rágta szivemet, idegeimet holmi jóbarát árulása, állhatatlansága; holmi nyilt vagy titkos ellenség. Nem volt alkalmam s okom rá, hogy hizelgéssel, bujálkodással, vesztegetéssel keressem valami hatalmas ember, vagy hatalmas ember kegyencének a kegyét. Nem kellett védelmet keresnem csalás és elnyomás ellen, nem volt itt orvos, aki tönkretegye a testemet és nem volt ügyvéd, aki kitudjon vagyonomból; nem volt besugó, aki tetteim és szavaim vizsgálja, hogy aztán jópénzért bevádoljon valahol; itt nem voltak ostoba csufolók, cenzorok, árulkodók, becsületen rágódók, zsebtolvajok, utonállók, betörők, bohócok, hamisjátékosok, képviselők, hamis tanuk, bolondok, gáncsvetők, hóbortosak, unalmas fecsegők, vitatkozók, mindenlébenkanalak, szédelgők, gyilkosok, álszentek és szemfényvesztők; nem voltak vezetők és követők, nem volt párt és pártállás; csábitással és rossz példával nem bátoritottak itt bünre senkit; nem voltak tömlöcök, pallósok, hóhérok, korbácsok, akasztófák, kinpadok, kalodák; nem voltak csaló boltosok és iparosok; nem volt gőg, hencegés, negédes illegés; nem volt iszákos, nem volt haspók és zsebrák és nem volt utcai lotyó és romlott gyermek; nem volt pöffeszkedés és nem volt bujaság, se drága feleségek, se tökkelütött, buta pedánsok, se alkalmatlan nagyszáju, veszekedő lármás, orditozó, üres, káromkodó pajtások; nem voltak gazfickók, akiket a bün érdeme emelt ki a piszokból, vagy igaz lelkek, akiket erényeik vádja sujtott le a porba; nem voltak nagy urak, mágnások, rossz muzsikusok, birák és táncmesterek.

Gyakran részesültem abban a kegyben, hogy együtt lehettem Hauhnhnm-ekkel, akik meglátogatták gazdámat, vagy ott ebédeltek. Gazdám kegyesen megengedte, hogy ilyenkor ott lehessek a szobában s végighallgassam beszélgetéseiket. Oly illetlen soha nem voltam, hogy közbeszóljak; akkor beszéltem csak, ha kérdeztek s a társaság tagjai gyakran leereszkedtek s kérdéseket intéztek hozzám. Néha meg gazdámat elkisérhettem, mikor ő látogatta meg barátait. Végtelenül boldog voltam, hogy szerény hallgatója lehetek ilyen társalgásoknak, ahol csak hasznos és szép dolgokról beszéltek, kevés és kifejező szóval, végtelenül udvariasan, mint már emlitettem, de minden ceremónia nélkül; ahol mindenki akkor beszélt csak, ha jól esett neki s amit beszélt, az jól esett a többieknek, ahol nem szóltak közbe, nem unatkoztak, nem jöttek méregbe, nem érzelegtek. A Hauhnhnm-ek ugy vélik, hogy több barát, ha összejön, előbb egy kis szünet és hallgatás nagyon üdvösen hat a társalgásra s be kellett látnom, hogy igazuk van. Ebben a kis szünetben uj gondolatok születnek, amit aztán a beszéd kifejt és magyaráz. A beszéd tárgya többnyire a barátság és jóakarat; rend és gazdaság, néha a természet munkája, néha régi hagyományok; majd az erkölcs lehetőségeit és határait tárgyalják; majd az értelem müködésének határozott s nem ingadozó szabályait; néha arról van szó, mi dolguk lesz a legközelebbi országgyülésen; néha meg a költészetről és kiváló költőkről. Kérkedés nélkül hozzátehetem, hogy ottlétem gyakran adott anyagot a társalgásnak; gazdámnak alkalma volt beszélni rólam és hazámról. Azt be kell vallanom, az emberi nemről nem nagy tisztelettel nyilatkoztak, igy inkább nem is közlöm le szavaikat. Csak annyi engedtessék meg nekem, hogy elmondjam: az én nagyságos gazdám, legnagyobb álmélkodásomra, mintha jobban értette volna a yehu-k természetét, mint magam. Felhozta minden bününket és bolondságunkat s magától rájött nehányra, amiről soha nem beszéltem neki, tisztán következtetéssel: elképzelve, hogy az ittlakó yehu-k mire lennének képesek némi kis értelem birtokában. A végén természetesen mindig odajutott, hogy „milyen nyomorult és szerencsétlen teremtés lehet egy ember.“

Nyiltan bevallom, hogy ha van valami kis tudásom és erkölcsi érzékem, azt jó gazdámnak köszönhetem és barátainak, kiknek szavait eltanulhattam, hallgathattam, amire büszkébb vagyok, mintha Európa legnagyobb, legbölcsebb gyülekezetét vezetném. Megcsudáltam a benszülöttek erejét, kedvességét, fürgeségét, de ilyen kedves és szép lényekben ekkora erkölcsi érzéket tapasztalni: ezen kevés volt a csudálat, ez már a legmélyebb hódolatot keltette bennem. Eleinte persze nem volt meg bennem az a természetes félelem és tisztelet, amit a yehu-k s más állatok éreznek a Hauhnhnm-ekkel, mint felsőbb lényekkel szemben; de lassan és fokozatosan, anélkül, hogy észrevehettem volna, urrá lett fölöttem s emellett elteltem mély hálával és szeretettel, hogy oly jók voltak hozzám és megkülönböztettek fajtám többi teremtéseivel szemben.

Ha néha eszembe jutott családom, barátaim, honfitársaim s általában az egész emberi nem, ugy láttam őket most már természetben és külső megjelenésben, mint a yehu-kat, akik müveltebbek ugyan kevéssé s felruházottak a beszéd adományával, de értelmüket arra használják csak, hogy fejleszszék s megsokasitsák mindama bünöket, melyekből itteni yehu testvéreim annyit szedhettek össze csak, amennyit természet és ösztön határol. Ha néha megláttam alakomat valami forrás, vagy tó tükrében, utálattal és borzalommal forditottam el az arcom, s egy közönséges yehu-t szivesebben láttam, mint önmagamat. Ellenben gyönyörüséggel szemléltem minden Hauhnhnm-et s lassankint észrevétlenül utánozni kezdtem mozdulataikat, járásukat; természetemmé is vált ez a szokás, ugy, hogy barátaim gyakran mondják nekem most is az ő durva modorukban: „barátom, olyan otrombán cammogsz, mint egy ló“, aminél nagyobb bókot nem mondhatnak nekem. De meg a kiejtésemben is van valami a Hauhnhnm-ek beszédmodorából, ha ezért csufolnak, vagy nevetnek rajtam, annak csak örülni tudok.

Mindeme boldogság közepette, mikor már azt hittem, hogy egész életemre megnyugodtam s igy fejezem be napjaim: egy reggel gazdám korábban küldött értem, mint rendesen. Magatartásán rögtön észrevettem, hogy zavarban van, s nem tudja, hogyan kezdje a szót. Rövid hallgatás után azt mondta: „igazán nem tudja, miként hat majd rám, amit mondani akar. A legutóbbi országgyülésen, amikor a yehu-k dolgát megbeszélték, a képviselők nem helyeselték azt, hogy valaki yehu-t tartson a családjában s ugy bánjon vele, mint ha igazi Hauhnhnm volna. Szóbajött, hogy ő ezzel a yehu-val gyakran társalog, mintha a yehu társaságában öröme telnék, vagy abból valamit tanulhatna. Az effajta dolog nem természetes és nem észszerü, ilyesmi eddig nem is fordult elő. Éppen ezért az országgyülés figyelmeztette őt, hogy vagy tartson engem a yehu-k közt, mint ahogy illik, vagy küldjön vissza a hazámba, ahonnan eljöttem. Az első javaslatot mindnyájan elvetették, akik egyszer láttak engem s beszéltek velem, megegyezve abban, hogy van bennem valami értelem s félő, hogy elcsábitom az erdők és hegyek vadon legelő yehu-it s éjnek idején megrohanom a nyájakat; hiszen a yehu-k természettől fogva ragadozó állatok s idegenkednek a munkától“.

Gazdám hozzátette, „hogy a környék Hauhnhnm-jei naponta sürgetik: hajtaná végre az országgyülés figyelmeztetését s igy nem odázhatja el ezt a dolgot. Azt tudja, hogy uszva nem igen juthatok vissza a hazámba, mint ahogy a többiek első percben akarták. Éppen azért szeretné, ha keritenék valami jármüvet, olyant, amilyenről beszéltem, s amelyik vinne a tengeren. Ha akarom, bármelyik szolgáját szivesen bocsátja rendelkezésemre, hogy segitsen rajtam. A maga részéről – fejezte be végre – szivesen szolgálatában tartott volna életemfogytáig, mert ugy látta, mintha sok rossz hajlamomból kigyógyultam volna s amennyire alacsonyrendü természetem képessé tett erre, mindenben igyekeztem utánozni a Hauhnhnmokat“.

Az olvasó kedvéért meg kell itt jegyeznem, hogy a Hauhnhnm országgyülés határozatát hnhloayn-nek nevezik, ami figyelmeztetést jelent, amennyire leforditható. Az náluk képtelen gondolat, hogy értelmes lényt valamire kényszeriteni kelljen vagy lehessen, náluk csak tanácsról, intésről lehet szó. Hiszen csak az észszerüség parancsának engedelmeskednek mindnyájan, s aki ezt nem teszi, nem tarthat igényt arra, hogy értelmes lénynek nevezzék.

Gazdám szavai a legfeneketlenebb kétségbeesést és bánatot keltették szivemben; nem birtam szólni és ájultan estem lábaihoz. Mikor magamhoz tértem, azt mondta nekem, „hogy ugy hitte, meghaltam“, mert ezen a vidéken nem ismerik a természetnek effajta ostobaságait, mint az ájulás. Elgyengült hangon válaszoltam, „hogy a halál nagy boldogság volna nekem; hogy nem akarom birálni az országgyülés figyelmeztetését, vagy a sürgető barátokat, de gyenge és romlott itéletem szerint észszerü lett volna, ha kevésbé szigoruak. Hiszen egy tengeri mértföldet se tudok uszni s a legközelebbi szárazföld legalább száz mértföldnyire van. A csolnakcsináláshoz pedig sok mindenféle anyag kell, ami nem is található ebben az országban. Mégis hálából és hódolatból megpróbálom és mindent megteszek, amit tehetek, bár azt hiszem, lehetetlent kivánnak tőlem s azért már is elveszettnek tekintem magamat. De a természetellenes halál kilátása még nem a legnagyobb bajom, mert feltéve, hogy valamely csudálatos véletlen folytán mégis megmenekülök, hogy éljek már most yehuk között, ahol megromlok s eldurvulok megint, mert nem lesz vezető kéz, mely az erkölcs és értelem utjára visszakormányoz? Tudom, hogy a Hauhnhnm-ek minden határozata megdönthetetlen érveken nyugszik s egy nyomorult yehu, mint amilyen magam vagyok, meg nem ingathatja ez érveket. Éppen ezért, alázatos hálával elfogadom ajánlatát, hogy szolgát ad segitségemre s megfelelő időt szab. És ha valamikor visszatérek hazámba, megmarad nekem a halvány remény, hogy fajtámnak hasznára válhatok a Hauhnhnm-ek örök dicsőségét zengve és intve az emberiséget, hogy azok erkölcsein okuljanak“.

Gazdám néhány szóban, de igen kegyesen válaszolt. Két hónapot adott arra, hogy a csolnakot megcsináljam. A vörös poroszkát, szolgatársamat (igy kell neveznem ezentul), rendelte mellém, hogy kövesse intézkedéseim. Biztositottam gazdámat, „hogy ennyi segitség elég is lesz és tudom, hogy a vörös poroszka jóindulattal van irányomban.“

Ebben a társaságban, első dolgom volt felkeresni azt a sziklapartot, ahol a lázadó legénység partra tett. Felmentem egy domb csucsára s körülnézve a tengeren, a távolban, észak-keletre kicsiny szigetet vettem észre. Távcsőmmel tisztán kivehettem, hogy körülbelül öt mérföldnyire fekszik innen. A vörös poroszka azt mondta, hogy tévedek, az csak valami kék felhő: ezek a benszülöttek nem is tudják elképzelni, hogy az országon tul lehet még más világ és szárazföld, nem ugy mint mi, kik annyit közlekedünk a vizen.

Elhatároztam hát, hogy ez a sziget lesz számüzetésem első állomása; a többit a jó szerencsére biztam.

Hazatérve a vörös poroszkával, megbeszéltük a munkát. Kimentünk a cserjébe. Késemmel és egy éles kovakővel, amit nagyon ügyesen erősitettek fadarab végére, több fenyőcölöpöt vágtunk, akkorákat, mint egy-egy sétapálca s néhány nagyobbat is. Most nem untatom az olvasót a részletek leirásával, elég az hozzá, hogy hat hét alatt, a vörös poroszka segitségével, összeeszkábáltunk amolyan indus csolnakfélét, elég nagyot, befedtük erős yehu-bőrrel, amit magamcsinálta kender-cérnával varrtunk össze. Ilyen bőrből készült a vitorla is: fiatal yehuk szolgálnak erre, mert az öregek bőre már kemény és törik. Négy evezőt is csináltunk. Elláttam magam főtt hussal és vittem két nagy hordót: az egyikben tej volt, a másikban viz.

Csolnakomat kipróbáltam egy nagy tóban, aztán kijavitgattam, ami még fogyatékos volt s a hasadékokat kitömtem yehu-zsirral. Mikor aztán minden rendben volt, nagy kocsira raktuk az egészet, a yehuk kivittek a tengerpartra, a vörös poroszka meg néhány más szolga kiséretében.

Igy utrakészen vártam a távozás napját. Elbucsuztam gazdámtól, urnőmtől, az egész családtól. Szememet elfutotta a köny és a szivem görcsösen elszorult. Gazdám, részben kiváncsiságból, részben, ha feltevésem nem szerénytelen, barátságos jóindulatból, látni akart a csolnakban, nehány barátjával elkisért hát a tengerpartra. Egy órát kellett várni az árra, ekkor, látván, hogy a szél éppen ama sziget felé fuj, amely utam első állomása kellett legyen: mégegyszer elbucsuztam gazdámtól. A földre akartam vetni magam, hogy megcsókoljam patáját, de ő kegyesen felemelte ajkaimhoz. Nagyon jól tudom, hogy sokan lesznek, akik az itt emlitett részletet kétségbevonják. Árulkodók lehetnek, akik vitatják, hogy valószinütlen, hogy egy fenséges Hauhnhnm ennyire leereszkedjék ilyen alantas lényhez. Jól tudom, hogy vannak utazók, akik rendkivüli kegyekkel kérkednek, amikben állitólag részük volt. De ha ezek a vádolók jobban ismernék a Hauhnhnm-ek nemes és előzékeny természetét, másképpen beszélnének.

Üdvözöltem a gazdám társaságában megjelent többi Hauhnhnm-et, csolnakomba száltam s ellöktem magam a parttól.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

(Szerző kalandos utja. – Uj-Hollandiába ér, reméli, hogy ott kiköthet. – Egy bennszülött nyillal megsebesiti. – Megfogják s erőszakkal portugál hajóra teszik. – Az udvarias kapitány. – Szerző megérkezik Angliába.)

1715 feburuár 15-én, reggel pontban kilenc órakor kezdtem el ezt a kétségbeesett utat. A szél kedvező volt, eleinte mégis inkább evezőimet használtam, majd elfáradva, vitorlát bontottam. Gazdám és barátai ott álltak a parton, mig csak el nem tüntem szemeik elől; még hallottam nehányszor, hogy kiált utánam a vörös poroszka, aki mindig szeretett „Hnuy illa nyha majah yehu“, „vigyázz magadra, nemes yehu!“

Tervem az volt, hogyha lehetséges, felkeresek valami lakatlan szigetet, ahol a magam munkájával meg tudok teremteni annyit, amennyi elég ahhoz, hogy hátralévő életemet ott leéljem: nagyobb boldogságot jelentett ez nekem, mintha azzal kináltak volna, hogy Európa legelőkelőbb udvarának első minisztere legyek; oly borzasztó volt arra gondolni, hogy most visszatérjek az emberi társadalomba s eltürjem, hogy yehu-k kormányozzanak. Ebben a tervezett magányban legalább örülhetek a magam gondolatainak s elmélkedhetem a Hauhnhnm-ek hasonlithatatlan nemességén: nincs módomban, hogy fajom romlottsága és bünei hassanak lelkemre.

Az olvasó emlékszik rá bizonynyal, hogy mikor a legénység összeesküdött ellenem, fülkémbe zártak, ahol heteket töltöttem, nem tudva, merre megyünk, s mikor a matrózok partra tettek, hogy mondták káromkodásaik közepette, „nem tudják maguk se, melyik végén vannak a világnak“, akár jóhiszemüen, akár hamisságból. Akkor ugy sejtettem, hogy a Jóreménység fokától mintegy tiz foknyira lehetünk, délfelé a szélesség 45°-án, ezt kellett hinnem elejtett szavaikból s abból, hogy Madagaszkár felé igyekeztek. S bár ez csak feltevés volt, mégis keletnek forditottam a kormányt, remélve, hogy igy elérem Uj-Hollandia délnyugati partját, ahol nyilván találok valami nekem való kis szigetet. Nyugati szél futt s számitásom szerint este hatig legalább tizennyolc mérföldet haladtam: ekkor kicsiny szigetet vettem észre s csakhamar oda is értem. Csak egy kiálló szikla volt az egész, a szelektől képzett természetes töltéssel. Itt kikötöttem s felkapaszkodva a szikla ormára, keletre szárazföldet pillantottam meg, déltől észak felé huzódni. Az éjszakát csolnakomban töltöttem, másnap reggel utrakeltem s hat óra alatt elértem Uj-Hollandia partjait. Ez végleg megerősitett abban a régi feltevésemben, hogy e földrész legalább három fokkal keletebbre fekszik, mint ahogy a geografusok hiszik, évekkel utóbb ezt a megfigyelésemet közöltem nemes barátommal, Hermann Moll-al, s ki is fejtettem neki felfogásomat, de ő inkább más szerzők adatainak szeretett hinni.

Nem láttam benszülöttet azon a helyen, ahol partraszálltam. Fegyvertelen lévén, nem mertem beljebb hatolni; találtam a parton néhány ehető kagylót, nyersen ettem meg, mert tüzet gyujtani sem volt bátorságom. Három napon át osztrigát és csigát ettem, hogy kiméljem a készletemet, szerencsémre édesvizü forrásra bukkantam, mely nagyon felüditett.

A negyedik napon, kissé beljebb merészkedve, husz vagy harminc benszülöttet pillantottam meg egy magaslaton, mintegy ötszáz méternyire. Holmi máglya körül ugráltak, meztelenül, nők, férfiak, gyermekek, ahogy a füstön keresztül kivehettem. Az egyik észrevett és jelt adott a többieknek; öten közeledtek felém, az asszonyok és gyermekek ottmaradtak. Futni kezdtem, elértem a partot, csolnakomba ugrottam s ellöktem magam. A vadak, látván, hogy menekülök, utánam futottak s nyilakkal lövöldöztek; az egyik nyil mélyen baltérdembe furódott, sebet ütve, melynek nyomait siromba viszem egykor. Féltem, hogy a nyil mérgezett volt, azért, alighogy kieveztem lőtávolukból, kiszivtam a sebet és bekötöttem.

Most igazán nem tudtam, mitévő legyek: ugyanarra a partra nem mertem visszatérni. Észak felé fordultam s evezni voltam kénytelen, mert a szél, bár gyengén, ellenkező irányból futt. Körülnézve, egyszerre csak vitorlát pillantottam meg, észak-északkelet felé. Egyre közelebb jött, nem tudtam, bevárjam-e, vagy odább álljak, végre győzött bennem a yehu-faj iránt érzett utálat, megforditottam csolnakomat s ismét dél felé kormányoztam. Elhatároztam, hogy inkább ama barbárokra bizom sorsomat, semhogy együtt kelljen élnem európai yehuk-kal. Partravontam a csolnakot, a forrás mellett egy kő mögé rejtőztem.

De a hajó félmérföldnyire közeledett a parthoz és ladikot küldött, hogy édesvizet hozzon (ugy látszik, ismerték már ezt a helyet). Csak akkor vettem észre, mikor a ladik már partot ért: már későn volt; nem bujhattam el. A tengerészek észrevették csolnakomat s arra következtettek, hogy a csolnak gazdája nem lehet messze. Négy fölfegyverkezett legény felkutatta a környéket, minden bozótba benéztek, minden követ felforgattak, végre az egyik rámbukkant, amint arccal a földre fordulva, ott feküdtem a kő mögött. Néhány percig bámészan nézték szokatlan ruháimat: bőrből varrt kabátom, fatalpu cipőmet és prémes harisnyám. Látták, hogy nem vagyok benszülött, mert hisz azok meztelenül jártak. Az egyik tengerész, egy portugál, rám szólt végre, hogy álljak fel s kérdezte, ki vagyok? Jól beszélem ezt a nyelvet, s talpra állva, azt feleltem, „hogy egy szegény yehu vagyok, akit a Hauhnhnm-ek számüztek s kérem őket, bocsássanak utamra“. Csudálkozva hallották, hogy a saját nyelvükön válaszolok s arcom szinén is látták, hogy csak európai lehetek: de sejtelmök se volt arról, mit értek yehu és Hauhnhnm alatt, néhányan pedig hangosan felnevettek furcsa kiejtésemen, mely a lónyeritéshez hasonlitott. Én magam félelemtől és undortól reszkettem. Ujból ismételtem, hogy bocsássanak el s lassan csolnakom felé hátráltam, de ők visszatartottak, tudni akarták: „hová való vagyok? honnan jövök?“ s miegymást. Elmondtam, „hogy Angolországban születtem, öt éve vagyok uton, öt év előtt az ő országuk, meg az enyém még békében élt. Azért hát remélem, hogy nem tekintenek ellenségnek, miután én se akarom bántani őket, én csak egy szegény yehu vagyok, valami elhagyott helyet keresek, ahol boldogtalan életem hátralevő napjait békében eltölthetem.“

Mikor erre megint beszélni kezdtek, az az érzésem volt, hogy még soha ilyen természetellenes hangokat nem hallottam, olyan szörnyüséges volt az, mintha holmi kutya, vagy tehén beszélni kezdene, vagy a Hauhnhnm-ek országában egy yehu megszólalna. A jó portugálok még egyre csodálkoztak furcsa ruhámon és különös kiejtésemen, bár jól értették, mit mondok. Emberségesen bántak velem, azt mondták, „hogy a kapitány elvisz ám engem ingyen Lissabonba, ahonnan aztán hazamehetek. Majd ketten visszatérnek a hajóra, értesitik a kapitányt s megkérdik, mitévők legyenek: addig azonban fogva tartanak, ha csak ünnepélyesen meg nem igérem, hogy nem szököm meg“. Jobbnak láttam, hogy megadjam magam. Nagyon szerették volna tudni történetemet, de csak töredezett szavakban beszéltem erről, ugy, hogy azt hitték, a szenvedések megzavarták eszemet. Két óra mulva a ladik, mely hajóra szállitotta az édes vizet, visszatért. A kapitány azt üzente, hogy haladéktalanul szállitsanak a fedélzetre. Térdreestem és ugy könyörögtem, hogy adják vissza szabadságomat, de hiába, látván ellenkezésemet, a matrózok megkötöztek, a csolnakba tettek és a hajóra vittek, ahol rögtön be kellett lépnem a kapitány fülkéjébe.

A kapitányt Pedro de Mendeznek hivták; igen udvarias és előzékeny férfiunak bizonyult. Szeliden kért, mondanám meg, ki vagyok s honnan jövök; megkérdezte, mit eszem, iszom. Oly kedvesen és nyájasan bánt velem, hogy csodálkoztam, egy yehu-ban hogy lehet ennyi tisztesség. Mégis hallgatag és komor maradtam, hiszen csaknem elájultam a szaguk miatt. Végre kértem őket, engednék meg, hogy a magam csolnakjából hozzak ennivalót magamnak. A kapitány azonban csirkét rendelt és kitünő bort, majd elrendelte, hogy fektessenek le egy nagyon tiszta és szép fülkébe. Én azonban nem vetkőztem le, ruhástul ráfeküdtem az ágyra, félóra mulva kiosontam, mikor a legénység ebédelt, odalopózkodtam a korlát széléhez, hogy a tengerbe vessem magamat inkább, semhogy yehuk között kelljen élnem. De az egyik tengerész észrevett, értesitette a kapitányt és vasraverve vittek vissza fülkémbe.

Ebédután Don Pedro bejött hozzám, hogy megkérdezze: mi okom lehetett ilyen kétségbeesett kisérletre? Biztositott, „hogy mindenképpen szolgálatomra akart lenni“ s oly szépen és értelmesen beszélt, hogy végre kezdtem olyan állatnak tekinteni, mely valami halvány értelemmel rendelkezik. Röviden elmondtam hát utam történetét: hogy lázadt fel ellenem saját legénységem, hogyan és hol tettek partra, hogy éltem öt évet odaát és kicsodák között. Végighallgatott, mintha valami álmot, vagy rémlátomást mondanék el s közölte is velem, minek tartja egész elbeszélésem. Ezen igen felháborodtam, már régen elfelejtettem volt, hogy hazudni is lehet és szükségképpen a mások igazában való kételkedés is sértőleg hatott rám. Erélyesen kérdeztem: „vajjon az ő országukban szokás oly dolgokat állitani, amik nincsenek?“ Megmondtam neki, „hogy csaknem teljesen elfelejtettem már, mit értenek ők hamisság alatt; ha ezer évet éltem volna még a Hauhnhnm-ek országában, nem eshetett volna meg, hogy bár a legalantasabb szolgát is hazugságon kaphattam volna. Különben egészen mindegy nekem, hiszi-e, nem hiszi-e, amit hallott, én csak jóindulatáért cserébe válaszolok szivesen bármely ellenvetésre, amit e tárgyban tehet s igy csakhamar felismeri majd az igazságot“.

A kapitány okos ember volt; miután nehányszor keresztkérdésekkel megkisérelte, hogy füllentésen fogjon, végre kezdett hitelt adni mindannak, amit elbeszéltem. Aztán megjegyezte, „hogy ha az igazmondásnak olyan tántorithatatlan hive vagyok, hát adjam neki becsületszavamat, hogy elkisérem őt utján s nem támadok többé saját életemre, máskülönben kénytelen foglyul tartani mindaddig, mig Lisszabonba érünk“. Ezt megigértem neki, de egyuttal kijelentettem, „hogy inkább elviselem a kinhalált, mint semhogy élve visszatérjek a yehu-k közé“.

Utunkat semmi megemlitésreméltó esemény nem zavarta. A kapitány komoly kérésére és mert hálával tartoztam neki, nehányszor leültem asztalához, igyekeztem elrejteni az emberi faj iránt érzett ellenszenvemet, bár az gyakran, akaratom ellenére, kitört belőlem, amit aztán a kapitány megjegyzés nélkül türt. A nap nagy részét mégis fülkémbe zárkózva töltöttem, hogy embert ne lássak. A kapitány többször felszólitott, hogy vessem le vademberhez méltó öltözékemet és legjobb rend ruhájával kinált meg. De udvariasan visszautasitottam, nem birtam volna elviselni a gondolatot, hogy magamrahuzzak valamit, ami valaha egy yehu testén volt. Csak két tiszta inget kértem, megfontolva, hogy a gyakran mosott fehérnemü még sem piszkolhat be annyira. Az ingeket aztán naponta váltottam és magam mostam.

1715 nov. 5-én értünk Lisszabonba. Partraszállás előtt a kapitány kényszeritett rá, hogy felvegyem a ruháját, nehogy a csőcselék összefusson, ha meglát. A saját házába vezetett s kérésemre a legfelsőbb emeleten adott szobát. Komolyan megkértem „hallgassa el az emberek előtt, amit a Hauhnhnm-ek országáról beszéltem, mert egy ilyen történetből, ha csak egy szó is kiszivárog, megrohannak az emberek, sőt valószinüleg be is csuknak és az inkvizició máglyára vet“. A kapitány egy vadonatuj rend ruhát ajándékozott nekem, mert nem türtem, hogy a szabó hozzám nyuljon, mértéket venni. Egyéb szükséges holmit is kaptam tőle nehányat: huszonnégy órán keresztül előbb minden tárgyat megszellőztettem, mielőtt a kezembe vettem volna.

A kapitánynak nem volt felesége, három szolga ügyelt rá – egyiket se türtem el az asztalnál – a kapitány társaságát kezdtem elviselni, mert sok megértés volt benne. Végre annyira voltam, hogy már ki mertem nézni az ablakon. Fokról-fokra lejjebb fekvő szobákba merészkedtem, egyszer meg már ki is mertem dugni a fejem az uccára, de azonnal ijedten visszakaptam megint. Egy hét mulva már lecsábitott a kapuba, irtózásom fokozatosan csökkent, de az emberi faj iránt érzett megvetés és gyülölet talán fokozódott még lelkemben. Végre a kapitány társaságában már nehány rövid sétát tettem az uccán, de az orromat előbb gondosan eldugaszoltam rutával vagy dohánynyal.

Tiz nap mulva Don Pedro, akinek beszéltem nehány szót családi ügyeimről, rávett, a becsületre és lelkiismeretre hivatkozva, hogy térjek vissza szülőföldemre, próbáljam meg, tudok-e élni feleségemmel és gyermekeimmel. Elmondta, „hogy a kikötőben utrakészen áll az angol hajó s hogy ő szivesen ellát mindennel, amire szükségem van.“ Unalmas volna elbeszélni vitánkat: az ő érveit és az én ellentmondásaim. Kijelentette, „hogy teljességgel lehetetlen olyan elhagyott szigetet találni, aminőt én keresek, ellenben a saját házamban én parancsolok s élhetek olyan visszavonult életet, amilyen csak jól esik“.

Végre hajlottam a szóra, belátván, hogy nem tehetek okosabbat. Elhagytam Lisszabont november 24-én, angol kereskedelmi hajón, hogy ki volt a kapitánya, én bizony sose kérdeztem. Don Pedro elkisért a hajóig és husz fontot adott kölcsön. Barátságosan elbucsuzott tőlem, meg is ölelt, amit ugy ahogy elviseltem. Utközben nem beszéltem senkivel, beteget jelentve, lent maradtam fülkémben. 1715 december 5-én horgonyt vetettünk a dünéknél, reggel kilenc órakor, ugy, hogy délután háromra otthon lehettem.

Feleségem és családom nagy csudálkozással és örömmel fogadott, hiszen régen halottnak véltek már. Be kell vallanom: családom megpillantása csak undort és megvetést keltett bennem. Ezt az érzést nem csökkentette, sőt talán fokozta az a tudat, hogy mily közeli kötelélek füznek egymáshoz. Mert bár a Hauhnhnm-ektől történt szerencsétlen számüzetésem óta hozzászoktam kissé a yehu-k látásához, képzeletem tele volt még a nagyszerü Hauhnhnm-ek minden nemes erényeinek örökös csudálatával. S ha arra gondoltam, hogy egy nőstény yehu-val történt érintkezés következtében több más yehu apja lettem, alig tudtam hová legyek szégyenemben, zavaromban, irtózatomban.

Mikor a küszöböt átléptem, feleségem átölelt és megcsókolt; nem lévén hozzászokva, évek hosszu során át, ilyen utálatos állat érintéséhez, elájultam s több mint egy órát feküdtem eszméletlenül. Most, hogy ezt irom, öt év telt el már utolsó utam óta s hogy Angolországba visszatértem. Az első évben nem tudtam elviselni, hogy feleségem és gyermekeim közelembe jöjjenek, nem birtam a szagukat, még kevésbbé, hogy velem egy szobában étkezzenek. Egészen a mai napig nem türtem el, hogy kenyeremhez nyuljanak vagy egy pohárból igyanak velem, leszoktattam őket a kézfogásról is. Első dolgom volt, mihelyt pénzhez jutottam, hogy két fiatal pejkót vegyek, ezeket jó istállóban tartom. Lovaimon kivül még lovászom társaságát szeretem; mindig feléledni érzem magam, ha az istállóból hozott kedves illattal szobámba lép. Lovaim türhetően megértik, amit beszélek, naponta legalább négy órát társalgok velök. Nyerget, zablát nem ismernek, jóbarátságban élnek velem és egymással is.

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

(Szerző megbizhatósága. – Mit akart elérni jelen mű kiadásával. – Szerző igen elitéli azokat a szerzőket, akik eltérnek az igazságtól. – Szerző igazolja és tisztázta magát. – Válasz egy ellenvetésre. – Uj gyarmatpolitika. – Az angol korona joga mindama földekhez és országokhoz, melyeket szerző leirt. – Az elfoglalás nehézségei. – Szerző utoljára bucsuzik el olvasójától: jövendő életmódjáról beszél, néhány szives tanácsot ad s befejezi müvét.)

Igy hát, nemes olvasó, odaértünk, hogy hü képét adtam utjaim tizenhét évének s hét hónapjának: legfőbb törekvésem mindig az igazság volt s nem a szóvirágok ékes cicomája. Mint mások, annyian, én is mulattathattalak volna bámulatos és hallatlan mesékkel, de illendőbbnek véltem, ha a szintiszta valóságot beszélem el, egyszerü s közvetlen modorban; – az én dolgom nem az volt, hogy mulattassalak, de hogy közöljek veled néhány dolgot, amit nem tudtál.

Mi, akik távoli országokat bejártunk, hol ritkán fordul meg angol és más európai ember, könnyen gyárthatunk fantasztikus leirásokat, csudás tengeri és szárazföldi állatokról. De az utazó legfőbb célja az legyen, hogy az embereket bölcsebbé s jobbá tegye, jó s rossz példával egyaránt javitsa lelküket, mindabban, amit távol országokról elmond.

Szivemből óhajtanám, hogy minden utazót, mielőtt engedélyt nyerne arra, hogy müvét nyilvánosságra hozza, arra kötelezne a törvény, hogy királyi kancellár előtt esküt tegyen le: esküvel kijelentse, hogy mindaz, amit leirt, a legjobb tudása szerint való igazság. Akkor talán nem történne meg ismételten, hogy kapzsi és pénzéhes szerzők mindenféle szemenszedett valótlanságot firkálnak össze, hogy könyveiket kapóssá tegyék, s a gyanutlan olvasóra rátukmálják elméjük satnya képzelgéseit. Ifjabb éveimben, nagy gyönyörüséggel bujtam a különféle utleirásokat, de azóta sokfelé jártam s rájöttem, hány hamis mesét vettem szószerint, s hány hibás megfigyelést; ez aztán elvette kedvemet az effajta szerzőktől s gyakran őszintén felháborodtam azon, hogy mily méltatlan s vakmerő módon visszaél sok szerző az emberek hiszékenységével. Éppen ezért, tekintve, hogy néhány ismerősöm szerint az én csekély igyekezetem talán nem visszatetsző hazám olvasóinak szemében: legfőbb elvül tüztem ki magam elé, hogy soha, egy pillanatra se tántorodom el az igazság keskeny és szigoru ösvényéről, hála istennek, kisértésbe se igen juthatok, hiszen jól megjegyeztem nemes Hauhnhnm gazdám tanitását, akinek szerencsém volt oly hosszu éveken át tanitványa lenni:

– „Nec si miserum fortuna Sinonem
Finxit etiam, mendacemque improba finget.“

Nagyon jól tudom, hogy milyen csekély dicsőséget szerez az ember effajta irással, amihez nem kell se tehetség, se müveltség, csak jó emlékező képesség, vagy pontos és rendszeres napló. Azt is tudom, hogy az utleirók, éppen ugy, mint a szótárszerkesztők, hamar elvesznek a feledés ködébe, azoknak sulya alatt, akik később jelentkeznek s legfelül feküsznek. Nagyon valószinü, hogy jönnek majd utazók, akik felkeresik mindama vidékeket, melyeket itt leirtam s kiigazitják (ha vannak) esetleg tévedéseimet: ujabb felfedezésekkel toldják meg szerény enyéimet; ezek félretolnának majd engem, helyembeállnak s a világ elfelejti, hogy éltem valaha s irtam. Ez elszomoritana talán, ha a hirnév és dicsőség volna a vágyam, de mert egyetlen óhajom a közjólét, a legkevésbbé se bánt effajta nyugtalanság. Mert lehet-e ember, ki ha a dicsőséges Hauhnhnm-ek általam felsorolt erényeit megismeri, ne szégyenkezzék azon, hogy ebben az országban ő a teremtés koronája, az uralkodó minden állatok között? Ne szóljunk mindazon országokról, ahol yehuk uralkodnak, ezek között talán legkevésbbé a brobdingnag-beliek romlottak el; ezeknek erkölcseit s kormányformájukat vajmi boldogság volna felcserélni a miénkkel. Az olvasó itélje meg ám önmaga, igazam van-e, én nem mondok véleményt.

Ki sem mondhatom, mennyire örülök annak, hogy jelen müvemet minden valószinüség szerint nem gáncsolják s csépelik majd, hiszen mifajta ellenvetéseket tehetnének a felülvizsgálók oly iróval szemben, aki a puszta tényeket sorolja fel, s még hozzá oly távoli országokkal kapcsolatban, melyekkel semmiféle kereskedelmi vagy politikai vonatkozásban nem állunk? Gondosan kerültem sokféle igazságtalan megjegyzést, amivel némely utleirót méltán vádol a kormány. Pártkérdésekbe nem keveredtem soha; szenvedély, előitélet, emberekkel vagy csoportokkal szemben való rosszakarat távol állott tőlem. Tanitani s megismertetni akarom az embereket: jogot ád nekem erre, szerénytelenség érzete nélkül, az a véletlen szerencse, hogy oly sokáig éltem a tökéletes Hauhnhnm-ek országában. Mig irtam, nem gondoltam se anyagi, se erkölcsi haszonra. Szigoruan megtiltottam magamnak, akár egyetlen szót is leirni, mely elmélkedés lett volna, vagy vélemény; nem sértettem meg senkit, még olyanokat sem, akik szivesen sértődnek meg. Jogom van hát ahhoz, hogy kifogás nélkül való irónak nevezzem magam; az én művemet ne olvassák az Ellenvetők, Válaszolók, Megjegyzők, Vitatkozók, Rábukkanók, Felfedezők és Kinyomozók. Ezen a munkán nem gyakorolhatják képességüket.

Egyet mégis be kell vallanom. Valaki célzott rá homályosan, hogy „kötelességem lett volna, mint angol alattvalónak, hogy a külügyminisztérium használatára felterjesztést készitsek utjaimról, mert minden tartomány, amit angol alattvaló felfedez, angol birtok és gyarmat“. De kétségeim voltak, hogy birtokaink, amikhez felfedezéseim révén jutottunk, oly könnyen elfoglalhatók-e, mint Amerika volt, amit Cortez Ferdinánd hamar bekebelezett. A liliput-beliek országa aligha ér meg nekünk egy hajóhadat s hadsereget, másrészt kérdés, nem volna-e oktalanság megtámadni a brobdingnag-belieket, vagy éppen oly vitézül és sikeresen küzdenének-e katonáink, mint szoktak, a Repülő-Sziget ellen, mely fejük felett lebeg? A Hauhnhnm-ekkel talán könnyebb dolgunk volna, ők a háborus tudományokban teljességgel járatlanok, s a lőfegyverek ellen tehetetlenek. De ha külügyminiszter volnék, igaz lélekkel nem tudnám javalni, hogy elfoglaljuk országukat. E benszülöttek bölcsessége, egyetértése, félelmet nem ismerő bátorsága s hazaszeretete, attól félek, pótolna minden hadi tudományt. Képzeljünk el huszezer Hauhnhnm-et, amint egy európai hadtest sorai közé ront, szétrobbantva a rajvonalt, felboritva a kocsikat, hátsó lábukkal rettentő port kavarva fel: Augusztus császár leirása jut eszembe: Recalcitrat undique tutus. Inkább ajánlanám azt, vegyük rá őket, hogy néhány ezer benszülött jöjjön közénk, civilizálni Európát, tanszékeken előadást tartani a becsület, igazságosság, mértékletesség, közszellem, tisztaság, barátság, jóakarat és hüség alapfogalmairól. Hiszen, ugy tudom, e fogalmak neve a legtöbb európai nyelvben megvan még, az élő nyelvekben éppen ugy, mint a holtakban; biztosan nem merem mondani, csekély olvasottságu s nagyon közepes műveltségü iró létemre.

De volt még egy okom, amiért nem szivesen gondoltam arra, hogy őfelsége birodalmát felfedezéseimmel gyarapitsam. Az igazat megvallva, lelkiismeretfurdalást éreztem: vajjon igazságosnak vélhető-e ez a mód, amelylyel uralkodóink hasonló esetekben eljárnak? Tegyük fel például, hogy egy kalózhajó legénységét a vihar kiveti holmi ismeretlen partra: az árbóckosárban földet jelez a hajósinas, a kalózok partraszállanak, fosztogatni és rabolni; ártatlan s tapasztalatlan nép fogadja őket, minden szivességgel s vendégszeretettel. A kalózok uj nevet adnak az országnak s királyuk nevében formálisan birtokukba veszik. Ennek jeléül zászlót tüznek ki, leölnek két-három tucat benszülöttet, rabul ejtenek három-négy tucatot. Hazatérnek s kegyelmet nyernek. Uj birtok alakult most, amit isteni kegyelem jogánál fogva szereztünk. Hajók indulnak oda, a benszülötteket kiirtják, szétkergetik, királyukat kinpadra vonják, hogy elárulja, hová tette a föld aranyát? a katonák szabad kezet kapnak fosztogatásra, bujálkodásra s a föld megrészegszik fiainak vérétől. E mészárosokat nevezzük aztán „expediciónak“ ezeknek feladata, hogy bálványimádó és barbár népeket civilizáljanak.

Semmiképpen nem célzok a nagy britt birodalomra, mely az egész világnak példát adott, hogyan kell bölcsességgel gyarmatot alapitani, hogy kell müvelni a népet, vallásban, tudományban; hogyan kell józan életü s nemes alattvalókat küldeni a gyarmatokra; hogyan kell magasképességü s romlottságra képtelen hivatalnokok révén igazságot szolgáltatni a gyarmatokon, s mindennek tetejébe, erényes és ájtatos kormányzókat hogyan kell kinevezni, akik a nép jólétét s boldogságát össze tudják egyeztetni őfelsége érdekeivel s dicsőségével.

De tekintve azt, hogy az általam leirt országok szerény véleményem szerint nem ugy néznek ki, mintha szeretnék, hogy meghóditsák, legyilkolják, rabszijra füzzék és kiirtsák a gyarmatosok; másrészt pedig sem aranyuk, sem ezüstjük, sem cukruk vagy dohányuk nincs fölös mértékben: alázattal kockáztatni merném a megjegyzést, hogy nem is érik meg nemes buzgalmunkat, érdeklődésünket és vitézségünket. Ha mindazonáltal azok, akikre tartozik e kérdés, jónak látják más véleményen lenni; a magam részéről kész vagyok bizonyitani, törvényes uton, hogy előttem soha európai ember nem fordult meg a leirt országokban. Már ugy értem, ha a benszülötteknek hinni lehet, hacsak nem merülhet fel vitás pont gyanánt az a két yehu, akiket állitólag sok évvel ezelőtt láttak megjelenni Hauhnhnm-ország egyik hegyének peremén.

Azon se gondolkoztam, mig odajártam, milyen formaságok kiséretében lehetne és kellene uralkodónk birtokába venni e tartományokat; különben, ha eszembe is jutott volna, okosságból és önfentartási ösztönből óvakodtam volna beszélni erről, jobb alkalmat várva az eddigieknél.

Most pedig, hogy megfeleltem az egyetlen ellenvetésnek, ami bármikor felmerülhet: ime utólszor bucsuzom el nemes és nyájas olvasóimtól, befejezem művemet, hogy redriff-i kicsiny kertemben átadjam magam elmélkedésemnek, éljek ama nemes erkölcsök mivelésének, melyekre Hauhnhnm uraim oktattak; oktassam a magam családjának yehu-it, amennyiben értelmes és idomitható állatoknak bizonyulnak; ha lehetséges, hozzászokjak emberi lények látásához, gyakran tekintve tükörbe s végre, hogy örökké panaszoljam, miért kellett minálunk állattá alacsonyulni a Hauhnhnm-eknek, kiket még igy is mindig tisztelni fogok; nagyságos gazdám, nemes családja, barátai s az egész Hauhnhnm fajjal szemben érzett mély hódolatomra gondolva, kikhez a miéink külső megjelenésben szerencsések hasonlithatni, bár értelmük elfajult s megcsökkent.

Mult héten türtem el először, hogy feleségem leüljön velem ebédelni: – egyelőre az asztal tulsó végére csak. Ez alkalomból megengedtem, hogy (lehetőleg röviden) nehány kérdésemre is válaszoljon. A yehu szagot még most se viselem el, orromat eldugom csürlővel, levendulával, dohánynyal, hogy ne érezzem annyira. S bár korosabb embernek nehéz letenni régi szokásokról, még mindig remélem, hogy valamikor képes leszek rá yehu-t eltürni a szomszédságomban s nem borzongok össze, hogy fogaival, vagy körmével nekemesik.

A yehu-fajjal való békülésem könnyebben menne, ha egyszer megelégednének azokkal a bünökkel és bolondságokkal, amelyekre őket a természet feljogositotta. A legkevésbé se hat már reám, ha megpillantok holmi ügyvédet, zsebtolvajt, kapitányt, bolondot, mágnást, hamis játékost, politikust, rimakeritőt, orvost, hamis tanut, besugót, vagy effélét; mindezek a foglalkozások megfelelnek a dolgok rendjének. De ha látnom kell egyetlen pöffetegbe szorulva a testi és lelki betegség és rutság minden szenyjét és büzét s az ilyen állatban aztán gőgöt s büszkeséget tapasztalok: – akkor fogyni kezd türelmem, azt már nem fogom megérteni tudni soha, hogy kerülhetett együvé egy fertőn ennyi tökéletlenséggel a gőg. A bölcs és nemes Hauhnhnm-ek nyelvében nincs szó erre a bünre, semmiféle rosszra sincsen szavuk, hacsak azok nem, melyekkel a yehuk utálatos szokásait leirják – de meg ezek között se találtam meg a gőgre megfelelő szót. Ők nem ismerhették fel áthatóan s tökéletesen a yehu-természetet ugy, amint az egész fejlettségében kivirágzott olyan országokban, ahol ez az állat uralkodik. Én azonban, aki e pontban náluk tapasztaltabb voltam, mondhatom, hogy tisztán felismertem a gőg nehány halvány gyökerét a vad yehuk jellemében.

A Hauhnhnm-ek, kiket nem kormányoz se földön, se égen semmi, csak az értelem: nem büszkébbek jótulajdonságaikra, mint amilyen büszke én lehetek, hogy nem hiányzik kezem, vagy lábam, amivel pedig, hacsak nem bolond, aligha dicsekszik az ember, bár nélküle nyomorék volna és nyomorult. Azért időzök hosszabban e tárgynál, mert szeretném, ha lassankint elviselhetővé válnék nekem valamely angol yehu társasága. Éppen azért, nagyon kérem azokat, akik e képtelen s felfoghatatlan bolondságnak, a gőgnek halvány derengését érzik magukban, hogy a jövőben kerüljék el a házam tájékát.

Lábjegyzetek.

1) Tudnunk kell Swift szatirájának megértéséhez, hogy abban az időben Angolországban éppenugy, mint egyebütt, pénzért lehetett nagy hivatalokat kapni.

(Forditó.)

2) Ezek a betük aktuális vonatkozásokkal függnek össze: akkori államférfiak nevének kezdőbetüi.

TARTALOM.

Swift. Irta: Pogány József 1

Első rész.
Utazás Liliput-ba.

Első fejezet 19

Második fejezet 33

Harmadik fejezet 46

Negyedik fejezet 56

Ötödik fejezet 63

Hatodik fejezet 72

Hetedik fejezet 84

Nyolcadik fejezet 95

Második rész.
Utazás Brobdingnag-ba.

Első fejezet 105

Második fejezet 121

Harmadik fejezet 128

Negyedik fejezet 142

Ötödik fejezet 149

Hatodik fejezet 162

Hetedik fejezet 174

Nyolcadik fejezet 183

Harmadik rész.
Utazás Laputába, Balnibarbiba, Luggnaggba, Glubbdubdribe és Japánba.

Első fejezet 201

Második fejezet 209

Harmadik fejezet 220

Negyedik fejezet 226

Ötödik fejezet 234

Hatodik fejezet 243

Hetedik fejezet 250

Nyolcadik fejezet 256

Kilencedik fejezet 263

Tizedik fejezet 268

Tizenegyedik fejezet 279

Negyedik rész.
Utazás Hauhnhnm országba.

Első fejezet 287

Második fejezet 296

Harmadik fejezet 304

Negyedik fejezet 312

Ötödik fejezet 319

Hatodik fejezet 329

Hetedik fejezet 338

Nyolcadik fejezet 349

Kilencedik fejezet 358

Tizedik fejezet 366

Tizenegyedik fejezet 377

Tizenkettedik fejezet 388