language: Finnish

NAAMIOITUA RAKKAUTTA

Kirj.

Honoré De Balzac

Suomennos ("L'Amour masqué").

Porissa, Otto Andersinin kustannusliike, 1915.

I.

Kello löi kaksitoista. Kaikkialla koko Parisissa oli eloa ja liikettä. Kaikki ihmiset olivat ulkona huvittelemassa. Oli nimittäin viimeisen karnevaaliviikon maanantai.

Léon de Préval, nuori ratsuväen upseeri, oli juuri saapunut oopperatanssiaisiin. Tuntematta siellä ainoatakaan ihmistä, harhaili hän aaltoilevan ihmismeren mukana sinne ja tänne, kiinnittämättä huomiotaan häntä puhutteleviin naisiin. Kurkku täynnä tomua ja kuumuuden ja mustanaamioisten kulkijain puheensorinan kiusaamana hän kysyi lopuksi itseltään, mitä huvia tuostakin nyt oli. Sitten hän vetäytyi vähitellen uloskäytävää kohti siirtyäkseen sieltä pois.

Tällä hetkellä tuli juhlasaliin erään naamioittoman herran saattamina kaksi naamioittua naista, jotka herättivät huomiota käytöksellään ja siroilla puvuillaan. Ihastuksen sorinaa kuului heidän ympärillään, ja joukko nuoria miehiä yhtyi heitä seuraamaan.

Myöskin Léon liittyi toisiin. Joukkue kasvoi yhä suuremmaksi. Muutamat naamioidut, joilla myöskin oli saattojoukko perässään, tulivat heitä vastaan ja lisäsivät ahdinkoa, niin että toinen naisista, joka näytti olevan nuorempi, äkkiä huomasi joutuneensa erilleen seurastaan. Hänen levottomasti silmäillessään ympärilleen ikäänkuin suojelijaa etsien, kohdistui hänen katseensa Léoniin, joka oli häntä uteliaana seurannut. Tarttuen äkisti hänen käteensä, sanoi nainen rukoilevalla äänellä:

"Voi, auta minua täältä pois ja laita niin, että saan selville ystäväni."

"Käske vain, kaunis naamio! Älä pelkää, vaan seuraa minua ja luota minuun."

Tukien häntä toisella kädellään, raivasi hän tietä toisella ja onnistui tällä tavalla viemään hänet kellosalonkiin, jossa pyysi häntä istumaan ja lepäämään ja tarjoutui hakemaan virvokkeita.

"Ei, ei, jää tänne", pyyteli nainen, "minä olen… Minua hävettää todellakin näyttäessäni niin pelokkaalta."

"Ja minä, minä siunaan pelkoasi; sillä, kiitos sille, valitsit sinä minut suojelijaksesi."

"Niin, minä myönnän, että teit minulle palveluksen, ja kiitän myöskin sinua siitä ja saanen vielä kerran pyytää suojelustasi ja apuasi voidakseni löytää seuralaiseni."

"Kuinka? Aijotko jo minut jättää? Minusta tuntuu siltä että palkinnoksi voisit suoda minulle muutaman hetken."

"No olkoon menneeksi", sanoi nainen jälleen iloisesti, "keskustelkaamme!"

He istuivat ja alkoivat vilkkaasti keskustella.

Vihdoin alkoi rakastettava naamio uudelleen huomautella, että hän tahtoisi etsiä ystäväänsä.

"Mutta", sanoi Léon, "ketä sitten ovat nämä ystävät? Äiti, sisko tai ehkä miehesi?"

"Mieheni! Ei, jumalankiitos!"

"Et siis ole naimisissa?"

"En nykyisin."

"Kuinka, jo leski? Surkuttelen sinua!"

"Ja kuka on sanonut, että olen surkuteltava? Ovatko sitte kaikki miehet hyviä ja helliä puolisoita? Onko heissä ainoatakaan sellaista, joka ansaitsisi, että häntä kaivattaisiin?"

"Ah, mikä ankara tuomio! Onnellinen, tuhat kertaa onnellinen se, joka saisi lempeämpiä ja oikeudenmukaisempia tunteita syttymään sydämessäsi!"

"Mieheni! Jumala varjelkoon minua siitä!"

"Ethän aikone ainaisesti epätoivoon saattaa sellaista ihailijajoukkoa, joka epäilemättä…"

"Minulla ei ole ainoatakaan ihailijaa. Tulen toisesta maanosasta, eikä minulla ole edes tuttujakaan."

"Ei ketään! Silloin merkitsen itseni ensimmäiseksi sellaiseksi ja olen aina oleva hartain ja uskollisin…"

"Uskollinen! Jos tuolla tavalla jatkat, niin menen matkaani samalla!"

"Mitä? Uskollisuus…"

"Uskollisuus on ainoastaan ketju, jota ollaan kantavinaan pettääkseen toista. Minä olen vapaa, täydellisesti vapaa, ja aijon aina olla. Sitä miestä ei löydy, joka saisi minut luopumaan tästä päätöksestäni."

"Ja minä tunnen, etten enää ole vapaa: ketju on ainoastaan minua varten; sinä et voi minua estää rakastamasta itseäsi, toivomasta…"

"Oh ei, herrani, minä en tahdo, että minua rakastetaan, vielä vähemmän, että se minulle sanotaan, ja kaikkein vähimmän, että minkäänlaisia toiveita haudotaan."

"Mutta, sinä julma, käsittämätön naamio, mitä sitte tahdot? Kuinka on minun menetteleminen, että voisin ainakin myötätuntosi ansaita?"

"Ei saa olla hullu, ei petturi, eikä liioin saa suurennella tunnetta, jota tuskin tuntee; eikä edes uskoa, että muutamilla runollisilla korulauseilla tai teeskennellyllä lempeydellä voi pakottaa järkevän naisen muuttamaan päätöstään. Täytyy olla hellä, harvapuheinen ja kärsivällinen sekä odottaa, että minä teen päätökseni… ja silloin ehkä…"

"Silloin ehkä? Hurmaava naamio, jatka, anna minun tietää kohtaloni… Minä tottelen. Lupaan sinulle vaiteliaisuutta, alistuvaisuutta, kärsivällisyyttä, kaikkea…"

Näitä sanoja lausuessaan kiinnitti Léon rakkaudesta ja toivosta huumaantuneet silmänsä silkkinaamioon, jonka lävitse pari lempeätä, tummaa ja säteilevää silmää näytti rauhallisesti ja tarkkaavaisesti tutkivan häntä.

Näyttämättä välittävän siitä hellyydestä, jolla Léon oli puhunut, jatkoi nainen:

"Tuo nauha epäilemättä on merkkinä siitä, että olet sotapalveluksessa?"

Hämillään moisesta tyyneydestä, ei Léon voinut vastata muuten kuin myöntävästi nyökäyttämällä.

"Missä rykmentissä?"

"Minä olen kapteeni 6:ssa ratsuväkirykmentissä", vastasi hän hiukan ärtyisästi.

"Olet lomalla, luullakseni. Onko perheesi täällä kaupungissa?"

"Ei. Perheeni, joka on tunnettu, vaikkakaan ei rikas, asuu eräässä syrjäisessä maakunnassa. Minä olen komennettu tänne rykmenttini mukana ja olen, samoin kuin sinäkin, kaunis naamioni, ainoastaan lyhyen aikaa kaupungissa. Samoin kuin sinulla, ei minullakaan ole tuttuja täällä, ja samoin kuin sinä, olen minäkin vapaa ja ilman siteitä. Se on kohtalo, joka minut on tuonut tänne, jotta kadottaisin sydämeni, vapauteni ja mielenrauhani…"

"Ja kohdataksesi niin julman ja kiittämättömän naisen kuin minä. Se on niitä tavallisia kauniita korulauseita. No niin. Minä olen enemmän oikeudenmukainen tätä kohtaloa kohtaan ja alan todellakin kuvitella mielessäni, että se on tehnyt minulle palveluksen viedessään meidät yhteen, ja olen saava kiittää sitä siitä ainoasta hyvästä, joka minulta elämässä puuttuu."

"Jumaloitava tuntematon, vannon jalkojesi juuressa, että Léon de Préval on kiitollisena ja nöyränä tekevä kaikkensa, ansaitakseen sellaisen suloisen tunnustuksen!"

"Tunnustuksen!" sanoi hän. "Ah, olenko tehnyt tunnustuksen… Mutta siitä nyt nähdään, kuinka itserakkaita miehet ovat!"

"Miksei imartelisi itseään hiukan tullessaan jo osalliseksi siitä, mitä niin suuresti haluaa? Mutta enkö minä sitte voi saada tuntea tätä viettelevää olentoa, joka huvitteleikse tekemällä pilaa minusta? Enkö voi saada hieman kohottaa tuota vihattua naamiota, joka kätkee nämä kasvot…"

"Jotka ovat ehkä sangen kauniit."

"Anna minun ainoastaan silmänräpäyksen ajan katsella niitä ja lukea…"

"Etkö voi kylliksi lukea minun silmistäni?"

"Ne ovat lumoavat, mutta suloinen hymyily niiden ohessa…"

Nainen nousi ylös ja sanoi vakavasti ja melkein kylmästi:

"Ei, sinä et milloinkaan saa nähdä minua, et milloinkaan oppia tuntemaan minua etkä saamaan selvää minusta."

Léon seisoi sanattomana.

"En milloinkaan ole tavannut omituisempaa oikkua. Ei hyödytä mitään, että vaivaan teitä kauemmin, rouvani. Ymmärrän, te tahdotte löytää seurueenne. Koetan etsiä…"

Nainen keskeytti hänet, huolimatta hänen kiivaudestaan.

"Léon de Préval on nimesi, vai kuinka?" sanoi hän tutkien, "kapteeni 6:ssa ratsuväkirykmentissä. Tuletko vielä jonkun aikaa viipymään kaupungissa?"

"Pah, miksi se tieto teitä miellyttäisi, kun ette tahdo enää minua nähdä, kun…"

"Mutta mistä sinä sellaista olet saanut päähäsi, etten tahtoisi sinua enää kohdata? Niin vähän tarvitaan saadakseen tämän maailman viisaat ymmälle! Tahdon niin mielelläni tavata sinut jälleen, että…"

"Mutta minne maailmassa sinä olet joutunut?" kuultiin samassa naisäänen heidän takanaan huudahtavan; "me olemme etsineet sinua ainakin parin tunnin ajan."

Se oli kauniin naamion seuralainen ja tämän kavaljeeri, ja naiset kertoivat toisilleen, mitä heille illan kuluessa oli tapahtunut.

"Minä puolestani olen aivan pyörällä päästäni", virkkoi äsken tullut nainen, "ja ehdotan että menemme tästä pois."

"Kyllä minun puolestani. Ei minullakaan, tietääkseni, ole täällä enää mitään tekemistä."

"Oh", huudahti Léon, "mutta sallinette ainakin, että saatan teitä vaunuillenne?"

Nainen tarttui hänen käsivarteensa ja he läksivät toisen parin perässä.

"Armosta", jatkoi Léon, "palatkaamme siihen pieneen hurmaavaan aineeseen, joka onnettomuudeksi keskeytyi. Oli kysymys siitä, että kohtaisimme toimemme. Milloin? Missä ja kuinka? Muistakaa vain, että minä hetken kuluttua olen kadottanut teistä kaiken muun paitsi muistoa; antakaa minun ainakin hiukan toivoa!"

"Te, herrani, olette siis jo unohtanut kiivaan suuttumuksenne?"

"Älkää sitä mainitko, pyydän teitä, säälistä… Te olette aikeissa jättää minut… Kuinka voisin…?"

"Mutta voisihan sattua, että minä puolipaaston aikana käyn jälleen tanssiaisissa…"

"Kolmen viikon kuluttua! Ne olivat kuin kolme vuosisataa minulle."

"Niin, kolmen viikon kuluttua — tai ei koskaan!"

"Tulen kuolemaan ikävästä ja surusta sillä aikaa."

"Se olisi vaikea kepponen suunnitelmilleni!"

"Suunnitelmillenne?"

Oltiin ulkokäytävässä, ja vaunut, joiden väriä tai vaakunaa ei pimeän tähden voinut erottaa, olivat juuri ajaneet esille; neekeri piteli vaunun ovea auki.

"Uskallanko toivoa, että omistat ajatuksen tuskalleni?"

"Oh kyllä, ja luulenpa vielä, että minulla tulee olemaan hyvin paljon askaroimista sinusta…"

Tätä sanoessaan astui hän reippaasti vaunuihin, jotka heti lähtivät liikkeelle ja olivat hetken kuluttua, kadonneet näkyvistä.

Léon seurasi silmillään vaunuja, jotka veivät pois hänen valloituksensa, ja kun hän ei tuntenut halua palata tanssiaisiin, lähti hän kotiinsa, mutta hajamielisenä, lauheana ja uneksien seikkailustaan, moittien vain itseään siitä, ettei ollut käyttänyt tilaisuutta lopettaakseen sen.

"Mutta kuka hän oli, tuo lumoava ja kummallinen nainen?" mietti hän itsekseen. "Hänen ylevä ja arvokas esiintymisensä, käytöksen ylpeys ja arvokkuus olivat takeina siitä, ettei hän voinut olla mikään demimonde-nainen. Mutta mitä hän tarkoittaa? Miksi antaa hän minulle toiveita, riistääkseen ne heti minulta? Hänellä on suunnitelmansa, hän ottaa selvää olosuhteistani, kohtaus minun kanssani voi koitua hänelle onneksi… Minä en milloinkaan saa nähdä häntä, enkä milloinkaan tietää, kuka hän on. Hän on ehkä tahtonut huvitella minun kustannuksellani. Oi, jospa sen tietäisin, enkö kostaisi! Mutta ketä? Kuinka? Hän ei ehkä enää tule tanssiaisiin, olen ehkä ainaisesti kadottanut hänen jälkensä… Se olisi vahinko, sillä hän on hurmaava, siitä olen varma. Mikä notkeus piilikään hänen komeassa ja solakassa vartalossaan! Mitkä kauniit silmät ja mikä ilme hänen äänessään! Mikä elo ja mikä tunne hänen puheessaan! — Kolme viikkoa tulee olemaan ijäisyys… Olen käyttävä ne saadakseni selon hänestä… Mutta tällä hetkellä on parasta koittaa nukkua…"

Mutta uni pakeni Léonia, jo aikaisin seuraavana päivänä nousi hän ylös, alkaakseen tiedustelunsa.

II.

Koko seuraavan viikon hän liikuskeli ulkosalla, kulkien katua ylös ja toista alas, kävi puodeissa, teattereissa, kondiittoreissa ja seurasi jokaista naista, jonka ulkomuoto vähimmässäkin määrässä muistutti tuota tuntematonta. Hän teki tuhannen erehdystä ja oli useasti julkea. Ja kaikesta oli tuloksena vain se, että hän tuli vakuutetuksi ponnistustensa tehottomuudesta. Toivottomana jo toisen viikon kuluttua, alkoi hän kolmannella kysellä itseltään, oliko hän ehkä todellakin edelleen jonkun keimailijan leikkikaluna, samalla kun leikittelijä itse kätkeytyi vain nauttimaan hänen neuvottomuudestaan. Juuri silloin hän sai kirjelapun, joka sisälsi ainoastaan seuraavat sanat:

"Herra de Préval epäilemättä muistanee, että häntä odotetaan oopperatanssiaisiin kello yksi torstaina suuren kellon alla."

Kaikki hänen toiveensa heräsivät uuteen eloon hänen lukiessaan kirjeen. Kello oli tuskin lyönyt 12 mainittuna päivänä, kun Léon palaen malttamattomuudesta ja uteliaisuudesta, istuutui sohvalle kellon alle.

Kokonainen tunti oli kulunut, kun vihdoin valkoinen domino liukui ohitse. Hän antoi merkin, ja hiljentäen askeleitaan, päästääkseen ne, jotka olivat hänen takanaan, kulkemaan ohitse, pisti hän hyvin muodostuneen kätensä Léonin käsivarrelle. Léon painoi sitä hellästi kupeeseensa. Hurmaantuneena hänen jälleen näkemisestään, kuvaili Léon toivehikkaana ja iloisena kaikki kokemansa kärsimykset, tehottomat etsiskelynsä, pelkonsa ja malttamattomuutensa. Nainen kuunteli rauhallisesti, mutta keskeytti hetken kuluttua:

"Silloin on minulla ollut parempi onni kuin sinulla", sanoi hän, "sillä olen saanut tietää, mitä sinusta halusinkin tietää."

"Minusta!"

"Niin. Kerroit minulle totta totisesti elämäsi olosuhteista, ja minä tiedän nyt sitäpaitsi, että sinä olet osannut saavuttaa tovereittasi ystävyyden ja päällystösi kunnioituksen. Edelleen olen kuullut sanottavan, että olet kunniallinen mies naisiakin kohtaan, ja että nainen voi rajattomasti luottaa kunniasanaasi."

"Kaikki tuo ei ole muuta kuin velvollisuuteni. — Mutta anna nyt minun puhua onnestani… Olet ajatuksissasi toiminut kanssani ja ollut niin kiintynyt kohtalooni, että toivonpa ansaitsevan! kunnioituksesi."

"Niin, epäilemättä, sillä se oli tarpeellista tarkoituksilleni."

"Voi, miten mielelläni tahtoisin tietää nämä tarkoituksesi…"

"Saat ne ehkä piankin tietää…"

"Herkeä jo epäilemästä kuolevaista raukkaa, joka ei mitään korkeampaa pyydä, kuin saada laskea sydämensä jalkojesi juureen."

"Siihen en suinkaan suostu", vastasi nainen.

Léon vaikeni hetkeksi.

"Mutta lopeta kerrankin tämä julma leikki! Mitä hyödyttää, että tuolla tavalla osotat minulle toisinaan suosiota ja toisinaan epäsuosiota? Tänään on viimeiset tanssit, älä koitakkaan paeta, sillä seuraan jokaista ottamaasi askelta aina siihen saakka, kun saan sinut uudelleen kohdata, kuulua sinulle sieluineni ja sydämineni ja oppia tuntemaan rakastettavat tarkoituksesi."

"Ei, ei! Ensin on minun saatava vakuutus kuuliaisuutesi ja harvapuheisuutesi voimasta, sitte on minun asetettava eräitä ehtoja sinulle, ja sinun on kunniasanallasi ja nimelläsi taattava, voidakseni sinuun luottaa, että täytät ne."

"Kunniasanallani ja nimelläni!" huudahti Léon kummastellen moista varovaisuutta ja sitä, että sellaiseen kuin pikku kohtaukseen oopperatanssiaisissa pantiin niin suuri merkitys.

Léon katseli häntä tarkasti ja pani merkille, että nainen oli jonkun verran neuvoton, melkeinpä hämillään; hänen povensa kohoili kiivaasti, ja olipa hän huomaavinaan kuinka nainen punastui naamionsa takana. Nainen myöskin puolestaan tarkasteli häntä, mutta epäröiden ja tutkivasti.

Léon päätti panna hänet lujille ja koettaa saada hänet tekemään lopullisen päätöksensä ja alkoi senvuoksi puhella tulisesti:

"No niin, hurmaava, mutta arvoituksellinen olento, minä suostun kaikkeen ja uudistan sen valan, jonka annoin edellisissä tanssiaisissa, että alistun enkä ilmaise kenellekään ihmiselle mitään; suostun kaikkiin ehtoihin, joita asetat minulle, jos vaan saan toivoa näkeväni sinut jälleen, omistaa tämän…"

"Niin, juuri niin", virkkoi nainen hajamielisenä, enemmän vastailevan omiin mietelmiinsä kuin Léonin äsken tekemiin kysymyksiin.

Léon, jonka mieltä kiinnittivät vain naisen viimeiset sanat, oli ilosta huumaantuneena.

"Oi, miten olen onnellinen", huudahti hän. "Tule, seuraa minua, jumaloitava tuntematon, ja anna minun viedä sinut pois tästä hälisevästä joukosta! Anna minun lopultakin irroittaa tuo sietämätön naamio, anna minun totella käskyjäsi ja saada sinulle ilmaista sydämeni tunteet!"

Hellästi tarttuen hänen käsivarteensa koetti hän vetää häntä mukanaan. Mutta nainen pysähtyi siinä samassa ja hänelle ominaisella arvokkuudellaan hän sanoi kylmästi ja jyrkästi:

"Käyttäydyttepä todellakin kummallisesti, herra de Préval. Teidän epähieno käytöksenne ja itserakas puheenne loukkaavat ja haavoittavat minua. Minä en ole se, joksi minua uskallatte luulla, ja minulla on oikeus vaatia enemmän hienotunteisuutta ja arvokkaisuutta esiintymisessänne minua kohtaan. Suon sen kuitenkin teille anteeksi ja myönnän, että ehkä oma omituinen esiintymiseni on jossain määrässä johtanut teidät harhaan. Teidän täytyy kuitenkin alistua siihen, mitä teiltä vaadin; huomen aamulla saatte minusta tietää enemmän sekä kuulla, mitkä ehtoni ovat; siihen saakka täytyy teidän rohkaista kärsivällisyyttänne ja tyytyä kohtaloonne."

Tämän sanottuaan yritti hän pujottautua ihmisjoukkoon, mutta Léon kiiruhti nopeasti hänen jälkeensä ja huudahti kiivaasti:

"Ei, en anna teidän mennä, te ette saa jättää minua tällä tavalla. Te olette saattanut sydämeni kiihdyksiin ja hurmannut mielikuvitukseni, ja sitte aijotte minut näin jättää…"

"Viekää minut vaunuihin", sanoi hän käskien.

Léon tarttui hänen ojennettuun käteensä ja alkoi uudelleen kerjätä ja rukoilla häntä sekä surkutella itseään, mutta saamatta vastausta.

Hänen neekerinsä odotti sisäänkäytävän edessä ja tuntematon astui nopeasti vaunuun, virkkaen Léonille:

"Luottakaa lupaukseeni ja huomiseen."

"Antakaa minun edes tulla saattamaan!" huudahti hän, asettaen jalkansa astuimelle.

"Sulje ovi ja aja!" käski hän.

Hänen käskynsä täytettiin heti, ja vielä kerran näki Léon toivonsa ja sen esineen katoavan.

III.

Voi helposti kuvitella, miten malttamattomana Léon odotti aamupäivää. Kuinka monta kertaa hän kysyikään, oliko hänelle jätetty jotain kirjettä. Ja kun kirje vihdoin tuotiin, millä innolla hän sen avasikaan ja luki sen sisällön:

"Herra de Préval näyttää eilen vilkkaasti halunneen jälleen nähdä valkoiseen dominoon puetun naisen, jonka hän kohtasi oopperatanssiaisissa; hän sitoutui myöskin kaikkeen, jota häneltä vaaditaan.

"Ja tässä ovat ne epuuttamattomat ehdot, jotta hänen niin kiihkeästi haluamansa toivomukset täyttyisivät:

"1. Herra de Prévalin on kello kaksitoista huomenillalla oltava asunnossaan. Eräs henkilö, johon voi täydellisesti luottaa, tulee nimittäin silloin noutamaan häntä umpivaunuilla ja viemään hänet erääseen paikkaan, jolloin herra de Prévalin täytyy suostua siihen, että side asetetaan hänen silmilleen.

"2. Hän ei saa vaivata seuralaistaan millään kysymyksillä eikä koettaa lahjoa tätä — mikä muutoin ei mitään auttaisikaan — vaan on hänen seurattava häntä ilman vastaväitteitä.

"3. Edelleen täytyy hänen nimenomaan sitoutua siihen ettei anna aihetta mihinkään sellaiseen joka voisi herättää huomiota, taikka, vielä vähemmän, häväistystä, ei myöskään vastustaa sitä, että hänen annetaan jonkun aikaa olla pimeässä, ja lopuksi hän ei saa houkutella henkilöä, jonka hän kohtaa, rikkomaan tämän tekemää vaitiololupausta.

"4. Kun aika on tullut hänen seuralaiselleen viedä hänet takaisin, täytyy hänen seurata tätä vaunuun, jossa hänet samoja varovaisuustoimenpiteitä noudattaen viedään kotiinsa, ja koettamatta ryhtyä toimenpiteisiin saadakseen selville, mitkä ovat tarkoitukset, on hänen kärsivällisesti odotettava niitä selityksiä, jotka hänelle pyhästi luvataan antaa.

"5. Jos herra de Préval suostuu ylläoleviin ehtoihin, on hänen tämän paperin alle merkittävä suostumuksensa, allekirjoitettava se nimellään, pistettävä kuoreen ja oltava rauhallinen siksi kun se hänen luotaan noudetaan."

Luettuaan tämän kummallisen tiedonannon, seisoi Léon pitkän aikaa kummastuksesta liikkumattomana, joutuen erilaisten tunteiden ja ajatusten valtaan.

Missä yhteydessä olivat tämä omituinen välipuhe ja ne selitykset, jotka hänelle luvattiin antaa? Kuinka tulisi hänen sovittaa nämä toimenpiteet hänen tuntemattomansa samalla kertaa ylpeään ja ujooseen käytökseen?

Hän kertasi itsekseen, että olisi sulaa hulluutta, varomattomuutta, jolle ei vertoja löytäisi, jos hän kirjoittaisi moisen sopimuksen alle nimensä ja antautuisi niin kummalliseen seikkailuun… Ja yhtä täydellisesti näki hänen sisäinen silmänsä kauniin naamion viehättävän kuvan, tämän ylpeyden ja heikkouden vastakohdat, salaperäisyyden hunnun, joka ympäröi tätä kaikkea, oman heränneen uteliaisuutensa ja itserakkautensa, kaikki nuo vaikuttivat houkuttelevasti. Hetken ajan hän ajatteli että vaara saattoi piillä siinä että hän, kunniasanansa sitomana ja jättäytyessään kohtalon valtaan, antaisi tuntemattoman henkilön viedä itsensä paikalle, jota ei ollenkaan tuntenut…

"Ei", huudahti hän, "en peräänny! Voin varsin hyvin tehdä hulluuden, kun olen saanut niin hurmaavan lupauksen!"

Hän tarttui kynään ja raaputti kuin toinen Cato seuraavat rivit paperille:

 "Suostun kaikkiin minulle asetettuihin ehtoihin ja annan kunniasanani,
 että tarkasti täytän ne. Pyydän ainoastaan saada ottaa miekan mukaani.

Léon de Préval."

Asiakirja noudettiin illalla, ja seuraavana päivänä saapui uusi kirjelappu, joka kuitenkin sisälsi ainoastaan seuraavaa:

"Suostutaan, että saa ottaa miekan mukaansa; herra de Prévalin ei kuitenkaan tarvitse pelätä kunniansa tai henkilökohtaisen turvallisuutensa puolesta."

Ei koskaan ollut päivä tuntunut hänestä niin pitkältä.

Léon oli jo kahden tunnin ajan pitkillä askeleilla harppaillut edes takaisin huoneessaan, kun äkkiä ulkopuolelle pysähtyneiden vaunujen kolina sai hänet säpsähtämään. Hän tarttui miekkaansa, kiiruhti rappuja alas ja tapasi siellä neekerin, joka, niin pian kun hän oli astunut vaunuihin, murteellisella ranskankielellä kohteliaasti pyysi saada sitoa hänen silmänsä.

Léon ei pannut vastaan.

Kun hetken aikaa oli ajettu, pysähtyivät vaunut neekerin antamasta merkistä. Neekeri auttoi Léonia astumaan ulos vaunuista ja he kulkivat sitte satakunta askelta kadulla. He astuivat sisälle erääseen taloon ja kuljettuaan muutamia rappuja myöten, huomasi Léon, että hän käveli kokonaisen huonerivin kautta, ja lopuksi pääsivät he erääseen saliin, jonka ilma oli lauhean tuoksun täyttämä. Samaan aikaan irroitettiin side hänen silmiltään ja kun hän uteliaana katseli ympärilleen, huomasi hän olevansa puolipimeässä huoneessa, jonka toisessa päässä hän avoimesta ovesta erotti muhkean kammion, jota valaisi alabasterilampun himmeä valo.

Neekeri, joka seisoi hänen sivullaan taskulyhty toisessa kädessään, osotti nyt toisella kammioon ja kuiskasi: "Kunnia ja vaitiolo!" sekä katosi.

Léon pani miekkansa pois ja kiiruhti eteenpäin… Nainen… Sohvalla paksu huntu pään ylitse heitettynä ja yksinkertaiseen silkkiseen aamupukuun puettuna loikoi hänen tuntemattomansa.

Léon heittäytyi hänen jalkoihinsa ja huudahti:

"Miten onnellinen kuolevainen minä olen! Mutta kuinka? Eikö minun milloinkaan suoda katsella näitä kasvoja? Ota ainakin armosta pois tämä huntu ja lopeta tuo salaperäisyys!"…

Samalla kohotti hän innokkaasti kätensä, jota ei näytty koetettavankaan estää… Silloin yhtäkkiä lamppu sammui — — —

Me emme levitä mitään epähienoa valaistusta tapahtumista tässä pimeässä, sillä niille hän osoittaa kunnioitusta. Emme myöskään riko vaiteliaisuutta, jolle pantiin niin suuri arvo… Rajoitumme vaan siihen selitykseen, että hänen rohkeimmatkin toivomuksensa täyttyivät, eikä hän edes ajatellutkaan rikkoa lupaustaan.

Aika ikäänkuin lensi, ja yö oli jo pitkälle kulunut, kun huoneessa kuului hiljaista kolinaa, — joku ovi avattiin hiljaa, ja tuntematon katosi. Léon jäi yksin. Samalla hetkellä näyttäytyi neekeri uudelleen ja pyysi kunnioittavasti saada asettaa siteen hänen silmilleen ja viedä hänet ulos.

"Ei", huudahti hän kiivaasti, "minä en mene täältä, ennenkuin olen saanut katsella tätä jumaloitavaa olentoa… en ennenkuin olen saanut…"

Naisen ääni keskeytti hänet, ja välittömässä läheisyydessä Léon kuuli sanat: "Kunnia ja vaitiolo!" Léon syöksyi sille suunnalle, jonne tuntematon oli kadonnut, tapaamatta kumminkaan muuta kuin seinän; hän haparoi sitä käsillään ja keksi pienen lukitun oven, jonka raosta huomasi valoa, joka loittoni ja katosi.

"Julma olento", huudahti hän hillityllä äänellä, "pysähdy hetkeksi, anna minun sanoa vain yksi ainoa sana…"

"Kunnia ja vaitiolo!" keskeytti neekeri hänet, äänessään varmuus.

"Niin", puhkesi Léon puhumaan, "kunniani pidättää minua, minä olen luvannut — tyydyn kohtalooni… Mutta toivon, että täytetään myös se lupaus, joka minulle on annettu, yhtä varmasti kuin minä olen osottanut pitäväni omani."

Side silmillä seurasi Léon saattajaansa, astui vaunuihin ja oli hetken kuluttua jälleen kotonaan. Toisinaan antautuen suloisten muistojen valtaan, toisinaan katkerasti katuen, onnellisena, levottomana ja ennenkaikkea korviaan myöten rakastuneena, kysyi hän itseltään, eikö kaikki tämä ollutkin vain unta, torkahti ja jatkoi uneksimistaan.

IV.

Mutta kuka voi kuvitella hänen tuskaista levottomuuttaan, kun useita päiviä, sitten viikko, kaksi ja kolme, kului, hänen saamatta vähintäkään tietoa tuntemattomaltaan, — tämä ei näyttänyt huolivan edes rauhoittaa hänen levottomuuttaan.

Hänen ajatuksensa olivat mitä tuskallisimmat.

"Kuinka?" kysyi hän usein itseltään, "olisiko minun rehellisyyteni ja kunniani otettu ainoastaan tyydyttämään kevytmielisen ja irstaan naisen tilapäistä oikkua. Ei, ei, minä olen väärässä, kiittämätön… Minä olen tuntenut, kuinka hänen sydämensä on pelosta sykkinyt… Oi, kaunis rakastettuni, miksi minut tällä tavalla hylkäät? Miksi annoit minun kohota onnen huipulle, sitte ryöstääksesi minut sieltä? Eikö niiden suloisten hetkien muistolla, mikä täyttää ja hämmentää mieleni, ole vähintäkään vaikutusta sinuun?"

Léonin yksinpuhelu salaperäiselle kaunottarelleen keskeytyi, kun hänelle jätettiin kirje, joka näytti tulevan kuin vastaukseksi siihen. Hän tunsi heti saman käsialan, joka oli hänelle asettanut ehdot. Siksipä hän rikkoi vapisevin käsin kuoren ja luki hurmauksen vallassa seuraavaa:

"Mitkä kuvittelut nyt kaiketi tulenkin musertamaan! Mitkä suloiset toiveet nyt menevätkin hukkaan, ja mikä harhanäkö aukeneekaan! Te luulette vieneen voiton mukananne, vaikkakin teitä käytettiin ainoastaan välikappaleena; itserakkautenne lienee varmaankin saanut teidät luulemaan, että olette ollut vastustamattoman vaikutusvaltainen heikolle naiselle — ja te olette kuitenkin hänen tahtonsa täyttänyt! Odotatte epäilemättä malttamattomana sitä hetkeä, jolloin luulette hänet jälleen näkevänne, oppivanne hänet tuntemaan, kiinnittävänne valtanne uusilla rakkauden tunnustuksilla teidän puoleltanne ja uusilla heikkouksilla hänen puoleltaan; — se hetki ei ole milloinkaan tuleva, kaikki on lopussa hänen ja teidän välillänne.

"Kuitenkin on teidän rehellisyytenne ja hienotunteinen esiintymisenne minun puoleltani kiitoksella tunnustettava. En voi sitä paremmin teille osottaa muuten kuin antamalla teidän tietää ne suunnitelmat, jotka niin innokkaasti tahdoitte tuntea, ja tekemällä teidät tietoiseksi tarkoituksellisesta esiintymisestä, mikä näytti omituiselta, ehkä uskalletulta, mutta jota minun, kiitos teille, kuten luulen, ei tarvitse katua.

"Onneton avioliitto, joka ei minulle lahjoittanut muuta kuin onnettomuutta, nöyryytyksiä, vääryyttä ja julmaa kohtelua, on antanut minulle kukistamattoman vastenmielisyyden moista onnettomuutta tuottavaa liittoa kohtaan, joka kahlehtien heikompaa puolta, antaa vahvemmalle oikeuden puolelleen. Kun minä kahdenkymmenenviiden vuoden ijässä huomasin olevani vapaa, rikas ja kerrassaan riippumaton, vannoin pyhästi, että aina pysyisin sellaisena, mutta pianpa huomasin, että olin ostanut riippumattomuuteni yhdellä luonnon suloisimmista tunteista. Minulla ei ollut ketään olentoa läheisyydessäni, joka olisi tarvinnut huolenpitoani ja hellyyttäni, joka rakastaisi minua ja antaisi siitä todisteen. Kaipaus siitä, etten ollut tullut äidiksi, täytti niin mieleni, että se muuttui todelliseksi suruksi. Syntyneenä kuuman vyöhykkeen hehkuvan auringon alla ovat tunteeni herkät, ja ne helposti syttyvät kuohuksiin… Mitä minulla on muuta sanottavaa? Aivoissani syttyi kummallinen ajatus saada nauttia äitiyden onnea, sitomatta itseäni siteillä, joita inhoan… Älkää kuitenkaan luulko, että olen vapaa-ajattelija tai että tahtoisin asettua yhteiskunnan hyödyllisten lakien ulkopuolelle; ja joskin tämän ainoan kerran rikoin niitä vastaan, niin ovat varmat olosuhteet asettaneet minut sellaiseen asemaan, että voin pelastaa kunniani.

"Suunnitelma, jonka panin täytäntöön, antoi minulle huolta, ja minä harkitsin sitä. Myönnän, että siinä oleva runollisuus ehkä silmissäni antoi sille uutta viehätystä. Siitä tuli muodollinen intohimo. Te tiedätte kuinka sen panin täytäntöön, ja minun on kiitettävä teitä siitä ainoasta, joka tähän saakka puuttui onnestani. Olin ensin päättänyt jättää teidät epätietoisuuteen kaikesta ja unohtamaan kaikki; jälkeenpäin on minulle selvinnyt, että itse asiassa olen teille velkaa muutamia selostuksia. Jos toiveeni täyttyvät, voisi sitäpaitsi tapahtua, että kuolisin, ennenkuin huolteni esine itse voisi tulla toimeen; minä luonnollisesti jättäisin sille koko omaisuuteni, mutta uskokaa, etten tahdo sillä riistää sitä suojelijaa, jonka luonto on sille antanut.

"Luottakaa senvuoksi siihen, että vaikka velvollisuutenne minne teitä kutsuneekin, olette te, kun aika on tullut, saava vastaanottaa sormuksen puolikkaan, johon syntymäpäivän määrä on kaiverrettu; sormukseen kiinnitetty timantti merkitsee, että se on poika, smaragdi, että se on tyttö. Sormuksen toisen puolen saa lapsi, jos se kadottaa minut, sekä tarpeelliset ohjeet, kuinka hän on löytävä teidät; jos hän näyttää teille sen, on hänellä oikeus pyytää suojelustanne, ja kunnioitukseni teihin sanoo minulle, että hänen ei tarvitse sitä turhaan pyytää.

"Hyvästi, herrani! Hyvästi, Léon, hyvästi ainiaaksi! Säästäkää jokainen minua koskeva toimenpide, siitä olisi ainoastaan turhaa vaivaa, sillä matkustan täältä jo muutaman päivän kuluttua. Unohtakaa se omituinen olento, jota ette tunne, ja jota ette milloinkaan opi tuntemaan. Unohtakaa se yöllinen unelma, jota ei voi uneksia uudestaan! Toivon, että tulet onnelliseksi. Jos saan tietää, että olet onnellinen, on se ilahuttava sydäntäni."

"Onnellinen!" huudahti Léon, heittäen halveksien kirjeen luotaan; "että tulet onnelliseksi; kun hän rauhallisesti antaa tietää, etten saa häntä enää nähdä, kun hänen loukkaava luottamuksensa ilmaisee minulle sen arvon, minkä olen kadottava ja riistää minulta sen ainiaaksi! Mutta älköön luulko voivansa paeta minua; hän kuuluu minulle, ja hän itse johti meidät yhteen… Ja sitte rikkoo se sellaisella tavalla! Ah, olen alituisesti häntä seuraava, minne tahansa tiensä johtaneekin; olen asettava vaatimukseni… Hän ei voi olla suostumatta niihin!"

"Mutta ah!" huudahti hän hetken mietittyään, "minä unohdan, että hän on valmis matkustamaan… Ehkä hän palaa kotimaahansa, ja suunnaton meri erottaa meidät. Voi miten onneton olenkin! Miksi menin tanssiaisiin ja kuinka voin olla niin mieletön, suostuessani hänen petollisiin ehtoihinsa?" Léonin valtasi suloisten toivomustensa raukeneminen niin ankarasti, että hän sairastui. Niin pian kun hän jälleen toipui, alkoi hän kyllä etsiskelynsä uudelleen, mutta ollen vieras pääkaupungissa, oli hänellä vähän toivoa onnistumisesta ja hän joutui toimettoman kaipauksen valtaan, vaikeimman kaikista sielunkärsimyksistä. Hänen luonteensakin joutui sen vaikutuksenalaiseksi; hän tuli synkkämieliseksi.

Kasvatuksensa aikana hankitut rehelliset periaatteet ja kuuluen kunnioitettuun perheeseen, ei Léon milloinkaan ollut antautunut leirielämän irstailuihin. Ammattinsa tutkiminen, rasitus ja kunniakkaat sotaretket eivät olleet antaneet hänelle tilaisuutta tekemään tuttavuuksia. Vaikkakin herkkä tunnevaikutteille, ei hän milloinkaan ollut rakastunut, joten rakkaus, kerran herättyään, oli sen syvällisempää. Kun kohtalo äskettäin hänen tielleen oli kuljettanut kauniin naisen, joka, häntä ympäröivän salaperäisyyden takia, oli sitä houkuttelevampi, oli se kadonnut kuin varjo. Ehkä hän piankin olisi isä, mutta ei koskaan saisi painaa rakkautensa hedelmää rinnalleen. Suloisimman mutta samalla vahvimman siteen kahlehtimana kahteen olentoon, joita hän voi katsella ainoastaan mielikuvituksessaan, ei hän saisi heitä koskaan tavata.

Sellaiset ajatukset häntä yhtämittaa vaivasivat; mutta kerta kerralta lukien ja selitellen itselleen hänen kirjeensä sisältöä, oli hän lopuksi löytävinään toivon kipinän.

Kaikki toivo tuntemattomansa löytämisestä ei ollut vielä loppunut. Arvoituksellinen sormus, joka hänelle luvattiin ja joka hänelle ilmaisisi, että se niin haluttu tapahtuma oli tapahtunut, eikö se ollut jonkinlainen tiedonanto? Kun lopuksi otti huomioon sen toimenpiteen, että lapsi aina löytäisi isänsä, ei siis kokonaan oltu lakattu huolehtimasta viimeksimainitun elämästä ja kohtalosta, ja tämä ajatus juurtui hänessä ja tuotti hänelle lohdutusta.

Uusi huoli odotti häntä kuitenkin. Hänen rykmenttinsä sai määräyksen muuttaa erääseen pieneen kaupunkiin pohjois-Ranskassa linnaväeksi sinne, ja Léon, jonka oli pakko seurata mukana, tuli taas alakuloiseksi. Jättämällä Parisin kadotti hän kaikki jäljet tuntemattomastaan, ja itse hän ehkä joutuisi unohduksiin syrjäisessä maakunnassa. Sanansaattaja, jota hän niin innokkaasti odotti, ei ehkä löytäisikään häntä. Hänen täytyi kuitenkin lähteä. Ja tuo lähtö ja ajatus oleskelusta pikkukaupungissa ilman seuraelämää, ilman muuta lohdutusta kuin yksinäiset kävelyt, eivät suinkaan saaneet Léonia iloisemmaksi.

Hänen pakopaikassaan kärsiessään kaipauksen kovia tuskia ja malttamattomana laskiessaan kuukausia, jotka kuluisivat ennen ennustettua tiedonantoa, antautui hänen tuntemattomansa, hänkin asuen syrjäisellä seudulla, koko tulisen sielunsa vilkkaudella luomiensa suloisten toiveiden valtaan. Kaikella oli uutuuden viehätys häneen, ja kaikki hurmasi häntä, nyt hänen uudessa, riippumattomassa asemassaan.

Syntyneenä Martiniquella ja kasvatettuna orjakansan keskuudessa, ei nuori Elinor kuudentoista vuoden ikäisenä ollut milloinkaan tuntenut muuta pakkoa kuin vanhempainsa säälittelevän tahdon. Ja yhteiskunnan ankarat, mutta hyödylliset lait olivat hänelle täydellisesti vieraat.

Hänen kauneutensa, joka alkoi herättää huomiota, antoi kumminkin tähän aikaan saaren rikkaimmalle uutisasukkaalle, herra de Roselis'elle halun omistaa hänet.

Hän oli neljänkymmenen vuotias ja kaunismuotoinen, mutta hänen luonteensa oli yhtä inhottava kuin halveksittavakin. Ensiksi tilanhoitajana, sittemmin sen omistajana, ei hän milloinkaan ollut jättänyt sitä, ja tottuneena hallitsemaan rajattomalla mahdilla, oli hänessä syntynyt kaikki ne viat, joita sellainen asema melkein aina tuo mukanaan. Luulevaisena, väkivaltaisena, periaatteettomana ja epäsiveellisenä ei hänellä, kun turhamielisyytensä oli saanut hetkisen tyydytyksen, onnistuessaan voittamaan siirtokunnan kauneimman tytön, kohta senjälkeen ollut naiseensa muuta tunnetta kuin halpamainen mustasukkaisuus, jota hän antoi tämän tuntea koko itsevaltiaan aistinsa voimalla.

Neekerien ympäröimänä, joita hän ei saanut edes käskeä, ja joista useat olivat hänen kilpailijoitaan, sai Elinor kärsiä mitä häpeällisintä kohtelua; hänen tunteellinen ja ylpeä luontonsa kärsi siitä kovasti, ja hän suuntasi siten kaikkia miehiä kohtaan sen vihan ja halveksunnan, minkä ainoastaan yksi heistä, se, jolle hän oli antautunut, ansaitsi.

Hänen vanhempansa kuolivat surusta, että olivat uhranneet ainoan tyttärensä. Ja hänen miehensä, kaikkien nautintojen perinpohjaisesti kuluttamana, hankkiutui muuttamaan Ranskaan, kun kuolema tempasi hänet keskellä juomingeita.

Kaunis Elinor de Rosalis huomasi silloin olevansa kahdenkymmenenviiden vuotias, rikkain ja riippumattomin leski koko siirtokunnassa. Halveksien maata, joka ei ollut antanut hänelle muuta kuin surua, päätti hän täyttää puolisonsa aikeet ja mennä Ranskaan. Kun rouva de Gernance, hänen lapsuudenystävänsä, jonka avioliitto oli ollut onnellisempi, oli päättänyt muuttaa omaisuutensa ja perheensä samaan maahan, vuokrasivat he laivan. Ja uudistettuaan vanhempiensa haudalla valansa, ettei koskaan laskisi kohtaloaan miehen käsiin, astui rouva de Rosalis laivaan tuhannen tuumaa ja toivomusta mielessään.

Onnettoman liittonsa ensimäisinä vuosina oli rouva de Rosalis'ta vaivannut kaiho sen johdosta, ettei hän ollut äiti, ja ainoastaan pelko nähdä lapsen perivän paheet, joiden takia hän oli niin paljon kärsinyt, oli jossain määrin lohduttanut häntä.

Ensimäisen vapaudenilon kestäessä tämä kaipaus muistui hänen mieleensä enemmän kuin koskaan ennen; ilman perhettä, ilman mitään, mikä häntä pidättäisi, ja hankkeissa menemään vieraaseen maahan, jossa hän ei tuntenut yhtään ihmistä, tuntui hänestä siltä, että täydellinen onni ei ollut riippumattomuus, vaan että tarvittiin jotain muutakin saattamaan elämän elämisen arvoiseksi. Hänen ystävänsä lasten läheisyys, jotka yhtämittaa ympäröivät häntä matkalla, palautti lakkaamatta hänen ajatuksensa tähän, ja leikkiessään heidän kanssaan ja ottaessaan vastaan heidän hyväilyjänsä, sai hän ensimäisen ajatuksen siihen tuumaan, jonka olemme nähneet hänen panevan toimeen. Pitkän merimatkan suoma toimettomuus antoi hänelle hyvän tilaisuuden miettimään, kuinka hän toimisi välttääkseen sen mahdolliset vaikeudet. Mitä enemmän hän harkitsi asiaa, sitä helpommin hän sen hyväksyi, ja maihin noustessa Bordeaux'ssa antautui hän yksinomaan sille ajatukselle.

Lyhyen oleskelun jälkeen mainitussa kaupungissa seurasi hän rouva de Gernance'a Parisiin, jossa he viettivät talven. Olemme nähneet, miten ajattelemattomasti ja menestyksellisesti hän järjesti kevytmielisen suunnitelmansa, ja kuinka hänen onnentähtensä Léon de Préval'issa antoi hänen löytää sellaisen kunnian- ja luonteenlujuuden, että hän vapautui kaikesta vaarasta.

Lähinnä viimeisiä tanssiaisia oli hän antanut uskolliselle neekerilleen, ainoalle jolle oli uskonut luottamuksensa, toimeksi vuokrata pienen huoneuston jossain etukaupungissa ja antanut sen sisustaa itselleen. Salainen vieteri, jonka avulla mielensä mukaan voi sammuttaa lampun, salaovet, jotka antoivat hänelle tilaisuuden paeta, kaikki tuo oli, joskaan itse asiassa ei viisaan, ainakin hyvin harkitun suunnitelman tulosta.

Asuen samassa hotellissa kuin matkatoverinsakin, täytyi hänen tehdä heidät tietämättömiksi. Hän ilmoitti heille edeltäkäsin että hän aikoi matkustaa puolipaaston jälkeisenä päivänä. Huolimatta ystäväinsä vastaväitteistä, sanoi hän määrättynä päivänä hyvästit heille ja matkustikin, seurassaan ainoastaan neekerinsä, mutta mennäkseen ainoastaan uuteen asuntoonsa. Kun hän oli toisten palvelijoiden antanut matkustaa muutamia tunteja aikaisemmin, kävi kaikki toivomusten mukaan.

Sellaisella huolella valmistetun kohtauksen jälkeen viipyi hän vielä jonkun aikaa asunnossaan. Sieltä lähetti hän Léonille sen kirjeen, joka teki tämän niin onnettomaksi. Parin päivän kuluttua matkusti hän Tours'iin.

Hänen ensimäinen toimenpiteensä siellä oli antaa levittää tietoa, että hänen miehensä, joka oli ollut sairas jo laivaan mentäessä, oli kuollut matkalla, ja hänen surupukunsa todisti samaa. Ennen pitkää antoi hän myöskin uskotella, että hänellä oli toivo saada myöhäisempi pantti avioliitostaan; muutamien kuukausien kuluttua selvisi kaikille että niin tapahtuikin. Loppupuolella syksyä antoi rouva de Rosalis elämän tytölle, jota hoidettiin linnassa.

Millä ihastuksella hän painoikaan rinnalleen lastaan, joka muodosti hänen elämänsä ilon ja muistutti hänelle hänen hellimpiä tunteitaan!

"Sinä olet rakastava minua", sanoi hän. "Niin, sinä tulet osottamaan kiitollisuuttasi hoidostani ja hellyydestäni; olen elävä ainoastaan sinulle enkä tarvitse pelätä, että tulet hyljätyksi ja häväistyksi luottamukseni tähden. On siis vihdoinkin olento, johon olen maailmassa kiintynyt, jonka viattomat hyväilyt ja lapsellinen ilo tulee, kuten toivon, olemaan kylliksi, tunteakseni itseni onnelliseksi."

On hyvin selvää, että keskellä iloa hänen ajatuksensa kulkivat sen luokse, jota hänen oli siitä kiittäminen. Hän ajatteli, kuinka onnelliseksi Léon itsensä tuntisi, jos hän näkisi tämän lapsen. Siten hän muisti lupauksensa ilmoittaa hänelle syntymisen päivänmäärän.

Neekeri lähetettiin Parisiin hankkimaan Léonille luvattua sormusta. Edelleen sai hän tehtäväkseen sotaministeriössä kuulustella, missä kaupungissa Léonin rykmentti oli, ja välittömästi toimittaa hänelle tämä tiedonanto. Hänen pitäisi viedä se hänelle personallisesti ja ennenkaikkea silmänräpäyksessä kiiruhtaa pois, jättämättä herra de Préval'ille aikaa pysäyttää häntä tai tehdä kysymyksiä. Neekeri toimitti tehtävänsä yhtä tarkasti kuin viisaastikin.

VI.

Leon, joka ei jännittymättä nähnyt ensimäisten marraskuun päivien saapuvan, palasi eräänä aamuna kotiin alakuloisena ja uneksivana. Juuri aikoessaan astua sisälle, kuuli hän hevosen kavion kapsetta takanaan, kääntyi ja huomasi, huudahtaen ilosta ja hämmästyksestä, neekerin. Tämä lähestyi häntä astumalla alas hevosen selästä ja sanoi, samalla jättäen hänelle sinetillä suljetun rasian:

"Tässä on se, joka minun on määrä jättää teille."

Iskien kannuksensa hevosen kylkiin, hellitti hän suitsia ja oli hetken kuluttua kadonnut näkyvistä.

Leon jäi hämmästyneenä seisomaan ja katselemaan hänen jälkeensä. Ja ainoastaan rasia sai hänet vakuutetuksi siitä, ettei neekerin äkillinen katoaminen ollut näköhäiriö.

Hän aukaisi äkisti rasian. Siinä oli vain vihkisormuksen tapainen kultaisen sormuksen puolikas, johon oli kaiverrettu: 22 p. marraskuuta 18—. Siinä upeili komea smaragdi.

"Tyttö!" huudahti Léon, minä olen isä! Mutta ei kirjettä, ei ainoatakaan riviä! Hän tekee minusta edelleen pilaa! Kaikki on ehkä loppunut! Minä en milloinkaan enää saa kuulla hänestä. Mutta kuka on sitte tämä arvoituksellinen olento, jolla on kohtaloni käsissään ja joka vaikuttaa tulevaisuuteeni? Joka edelleen näkymättömänä seuraa minua aina tähän syrjäiseen maakuntaan ja mielensä mukaan toisinaan etsii minut käsiinsä ja toisinaan hylkää minut!

Järkytetty kun oli ahdistivat häntä milloin yhdet, milloin toiset ajatukset.

Siten kului kokonainen pitkä vuosi. Keväällä senjälkeen alkoivat sotahuhut liikkua, ja puhuttiinpa retkikunnasta Espanjaan. Sotilaat unelmoivat jo kunniasta ja maineesta ja iloitsivat ajatellessaan saada vaihtaa rauhan sotaan.

Etenkin Léon, ollen kyllästynyt muistoihinsa ja toimettomuuteensa, mikä lisäsi synkkyyttä, odotti malttamattomana lähtökäskyä. Mutta kuinka hän hämmästyikään saadessaan eräänä kauniina päivänä tiedonannon sotaministeriöstä, että hänet komennettiin kenraali X:n adjutantiksi, sekä määräyksen heti asettua uuden päällikkönsä luokse Parisiin.

Léon, joka ei tuntenut kenraalia, eikä tiennyt itsellään olevan suosijoita tämän ympäristössä, ei voinut ymmärtää, ken oli aiheuttanut tämän kunnianosotuksen. Mutta pitkään aikaan ei hänelle ollut tapahtunutkaan muita kuin ihmeellisiä asioita. Ja tämä asia erityisesti viehätti häntä, antaen hänelle mitä parhaita toiveita. Ehkä hänen tuntemattomallaan oli jotain osaa tapahtumassa! Niin, silloin ehkä ilmenisi joku keino saada selville hänen nimensä ja olopaikkansa. Kaikessa tapauksessa sai hän palata Parisiin, ja vaikka hänen oleskelunsa siellä tulisikin lyhyeksi, voisi joku onnellinen sattuma johtaa hänet oikeille jälille.

Me näemme siis Léonin pääkaupungissa, jossa kenraali erittäin hyvin otti hänet vastaan, antaen hänen muuttaa asuntoonsa ja kutsuen hänet pöytäänsä.

Aluksi oli hän niin ankarasti kiinni toimessaan, ettei voinut tehdä minkäänlaisia tiedusteluja, joiden tehottomuuden hän muutoin jo oivalsi. Mutta vähän ajan kuluttua tultuaan hyviin väleihin päällikkönsä kanssa, melkeinpä hänen suosikikseen, uskalsi hän kysyä, ketä hänen oli kiittäminen ylennyksestään. Kenraali kertoi silloin että herra de B:n puoltolause, kun se annettiin muun päällystön suostumuksella, sekä Léonin kunniakas esiintyminen edellisen sodan aikana olivat olleet vaikuttimina siihen että hän oli kutsunut hänet adjutantikseen.

"Mutta tästä johtuu mieleeni, että olisi ehkä paikallaan, että kävisitte herra de B:n luona tervehdyksellä ilmaisemassa kiitollisuuttanne. Minä aijon siellä käydä jonain lähimpänä päivänä, ja jos haluatte, voitte seurata minua."

Vaikka toiveissaan pettyneenä, suostui Léon kiitollisena hänen ehdotukseensa, ja muutamia päiviä myöhemmin hän seurasikin kenraalia tämän vaunuissa herra de B:n luokse.

Sangen lukuisa seurue oli kokoontunut salonkiin, ja rouva de B., käytyään tervehtimässä vieraitaan, oli juuri istahtanut takkavalkean ääreen, missä kolme tai neljä naista ja yhtämonta herraa keskustelivat vilkkaasti, kun Léon esitettiin hänelle. Mutta turhaan koetti hän saada häneltä tietoa. Muutamien kohteliaisuuksien jälkeen johti rouva de B. keskustelun yleiseen aineeseen, pyytäen erään herran jatkamaan alkamaansa kaskua. Ja Léon katsoi itsensä, samoinkuin toisetkin, velvolliseksi kuuntelemaan.

Hupaisa juttu seurasi toinen toistaan, kunnes rouva B, antaen kullekin vuoronsa, kääntyi Léoniin, kysyen hymyillen häneltä, eikö hänkin retkillään ja liikkuvan sotilaselämänsä aikana ollut sattunut johonkin seikkailuun joka ansaitsisi kertomista. Léon, jolla yhtämittaa oli oma tarinansa mielessään, kertoi silloin sen, tehden rykmenttinsä erään upseerin kertomuksen sankariksi ja kuvaten hänet siten paljon kunnollisemmaksi kuin miksi itseään olisi voinut kuvailla.

Heti kun hän oli lopettanut, alkoi vilkas väittely tämän itsenäisyydenilmauksen omituisuudesta. Naiset tuomitsivat itseoikeutetulla ankaruudella moisen anteeksiantamattoman ajattelemattomuuden, joka oli naisen saattanut niin kevytmielisesti vaaranalaiseksi, ja moittivat sitä, että hän oli vaihtanut velvollisuutensa sopimattomaan vapauteen. Herrojen mielestä hänen käytöksensä todisti sielunvoimaa ja mielikuvitusta, hänen romaaninsa hienotunteisuutta ja voimakasta tahtoa, ja he selittivät, että hän epäilemättä oli hurmaava nainen. Kaikki toivoivat olleensa upseerin tilalla, mutta selittivät yksimielisesti, etteivät he olisi antaneet leikkiä itsensä kanssa niinkuin tuo yksi heistä, ja ettei mikään vala olisi voinut heitä estää tutkimasta, kuka nainen oli, eikä saamasta kaunista pakolaista omakseen.

"Niin suurta huomaavaisuutta ei todellakaan olisi tarvittu osottaa henkilöä kohtaan, jolla oli niin vähän itsekunnioitusta", virkkoi muuan naisista, joka oli jo saavuttanut kohtalaisen ijän.

"Minä myönnän", virkkoi eräs toinen, hyvin viehättävä nainen, istuen kaakeliuunin nurkkauksessa, "että on mahdotonta saada hänet syyttömäksi, mutta saanee kuitenkin edellyttää hänellä olleen voimakkaat, joskin salaiset syyt, jotka ovat antaneet hänelle vastenmielisyyden toista avioliittoa kohtaan. Äidinvaisto näyttää olleen loppuseikkoihin syynä. Ja onkohan meidän joukossamme ketään, joka pientä hymyilevää lasta hyväillessään ei huomaisi mitään puolustettavaa sellaisessa tunteessa."

"Myöntänette kuitenkin, että hän teki upseerirukalle järkyttävän kepposen!"

"Mitä pahaa hän hänelle teki?" kysyi kaunis nainen aivan kylmästi.

"Mitäkö pahaa?" huudahti Léon tulisesti; "eikö miksikään lueta sitä, että häntä yhtämittaa vaivaa tuon ihanan naisen muisto, naisen, jonka sulous ja nero täyttivät hänet rakkaudella, sen sijaan että olisi saanut omata hänet ja ollut onnellinen — ja sitten pysyttelee tuo poissa hänen näkyvistään ja hellyydestään ja näyttää vain sytyttäneen hänen sydämensä liekit, jättääkseen hänet kaipauksen tuskaan, antaen kuulua itsestään vain hiukan, ylläpitääkseen hänen rakkauttaan, johon hän ei aijo milloinkaan vastata. Hän on puoliso, hän on isä, mutta ei kenties milloinkaan saa kohdata rakkautensa esinettä; hän on tietämätön heidän olopaikastaan, näkymättömän silmälläpidon alainen — hänen askeleitaan seurataan, hänet saadaan selville ja vaikutetaan häneen; hänelle annetaan velvollisuuksia. Ja hän, onnettomampana kuin muut, ei milloinkaan saa nauttia kodin onnea, joka on kaikille muille, vaan ei hänelle suotu."

"Myöntänette liiotelleenne hiukan, sillä miksei hän voisi mennä naimisiin?"

"Voisiko hän todellakin, rouvaseni? Otaksukaa, että aika lopultakin hivuttaa menneen rakkauden liian syvällisen vaikutuksen — vallitseeko hän itse itseään? Hän rakastaa, on vapaa, voiko hän olla muuta? Ajatelkaa, jos tämä kummallinen vastenmielisyys luonnolliseen yhdyssiteeseen lakkaisi, jos hän jonakin päivänä saisi niin kauan halajamansa käden, — voisiko hän saada lohdutusta, jos hän olisi sitonut omansa?"

"Te suotte hänelle ainakin runsaasti hienotunteisuutta", virkkoi nainen, luoden Léoniin lempeän ja myötätuntoisen silmäyksen.

Léon tunsi itsensä liikutetuksi ja jatkoi yhä lämpimämmin:

"Ja eikö lapsen ja hänen välillään jaettu sormus ole se side, joka häntä ainaisesti sitoo? Missä asemassa hän olleekin, voidaan tulla vaatimaan hänen hellyyttään ja isänvelvollisuuksiaan… Toiset omistavat hänet, mutta hän ei ketään! Päällepäätteeksi ei hän saa nähdä lastaan, ennenkuin se on kadottanut äitinsä! Tämän rakastetun olennon ensi näkeminen on ilmaiseva, että vieläkin syvemmin rakastettu ei ole enää olemassa — ainoastaan kadottamalla toivon tulla puolisoksi voi hän saavuttaa isyyden onnekkuuden!"

Tuskaa ilmeni Léonin viimeisissä sanoissa, ja kyynel kiilsi hänen silmässään.

"Kautta kunniani, rakas Préval'ini", sanoi kenraali hymyillen, "te olette antanut niin kuvaavan kertomuksen nuoren miehen asemasta, että tekeepä mieli uskoa sillä olevan jonkin vastineen todellisuudessa."

Rouva de B., joka huomasi Léonin hämmästyksen ja liikutuksen, kiirehti muuttamaan keskusteluaihetta. Itse seisoi hän hänen sivullaan uunin vieressä.

Hetken vaitiolon jälkeen sanoi hän ystävällisesti: "Ystävänne on herättänyt vilkasta myötätuntoa meissä, herrani. Olisi mahdotonta kaunopuheliaimmin kuvailla hänen tunteitaan."

"Kertomukseni on ainakin tosi, rouvani, mutta tuleva sotaretki on viihdyttävä häntä surussaan ja antava hänelle toivon lopettaa kunniakkaasti elämänsä, jolla ei enää ole viehäkettä…"

"Mitä sanotte herrani", puhkesi rouva puhumaan, "Jos teillä on häneen vaikutusvaltaa, tulee teidän käyttää sitä käännyttääksenne hänet sellaisista ajatuksista — sanoa hänelle että hänen velvollisuutensa on säästää itseään lapsen tähden…"

"Ja miksi hänen tulisi tuntea mitään velvollisuuksia, kun hän ei saa niistä minkäänlaista palkintoa. Millä perusteella hän on jollekin velkaa elämänsä, kun se kerran on hänelle tehty katkeraksi?… Mutta kuula voi aikaansaada niin paljon", lisäsi hän rohkeamielisesti hymyillen.

Tällöin kutsui kenraali häntä. He sanoivat hyvästit ja heille toivotettiin kunniaa ja laakereita ja onnellista paluuta.

"Tuo nuori mies on sangen miellyttävä", sanoi rouva B. — heidän mentyään, "Hänellä on kauniit kasvot ja jalo sielu. Olisi todellakin vahinko, jos hän kaatuisi Espanjassa."

VII.

Tästä hetkestä alkaen ei rouva de Roselis (lukija lienee jo aavistanut, että se oli hän) voinut enää olla siinä hiljaisen suruttomuuden ja ylhäisen välinpitämättömyyden tilassa, jossa hän oli aina uskonut olevansa. Ankaruus, jolla toiset naiset olivat häntä arvostelleet, sai hänet huomaamaan harha-askeleensa turmiollisuuden, jotavastoin miesten kevytmieliset puheet saattoivat hänet tietoiseksi Léonin harvinaisesta hienotunteisuudesta.

Tämä muisteleminen lisäsi hänen kunnioitustaan Léoniin, ja ajatus, että oli tehnyt miehen, joka jumaloi häntä, onnettomaksi, miehen, jota ei voinut olla pitämättä rakastettavana, tämä vaaran ja kunnian sekoitus, jolla on sellainen mahti naissydämeen ja lopuksi sisäinen levottomuus, joka kiihotti hänen rakkauttaan ja muistoaan. Kaikki nuo yhdessä olivat omiansa herättämään uusia tunteita hänen sydämeensä.

Hehkuen ikävästä saada nähdä tyttärensä ja päästäkseen lepoon ja rauhaan, ei hän nyt ajatellut muuta kuin palata kotiinsa.

Jäähyväiskäynnillään rouva B:n luona sai hän tietää, että kenraali X ja hänen rakastettava adjutanttinsa lienevät jo Espanjan rajalla, jossa vihollisuudet olivat alkaneet. Hänen sydäntään ahdisti ja vierailunsa tuli lyhyeksi, jonkinlainen kalvava tuska saattoi hänet kotiinsa kiirehtimään matkavalmistuksia.

Mutta mikä erotus olikaan hänen mielenrauhallaan nyt verrattuna siihen missä hän oli alkutalvella, antaessaan rouva de Gernance'n houkutella itsensä lähtemään Parisiin!

Onnellinen ja rauhaisa, parhaassa ijässään, ei muuta uneksien kuin huvisuunnitelmia, sellainen oli rouva de Roselis silloin, ja voidaan kuvitella, kuinka suotuisasti rikas ja kaunis nuori leski otettiin vastaan maailmassa, jossa rikkautta pidetään suurena ansiona. Rouva de B:n talo oli niitä, missä Elinor otettiin mielellään vastaan. Rouva de Gernance oli läheistä sukua hänen miehensä kanssa. Ja kun ensimäiset sotahuhut alkoivat liikkua, johtui Elinorin mieleen käyttää tätä sukulaisuutta valmistaakseen Léonille vähemmän vaarallisen ja kunniakkaan paikan. Hän uskotteli herra de Germance'lle, että nuoren miehen perhe oli suositellut tätä hänelle, ja pyysi ainoastaan ettei häntä mainittaisi asian yhteydessä.

Menestys vastasi hänen toiveitaan ja kohtalo järjesti lopulta sen kohtauksen, joka niin kokonaan muutti rouva de Roselisin olemuksen.

Rouva de Roselis lähti siis uudelleen Touraine'en, levottomana ja ajatuksiinsa vaipuneena ja soimaten ajattelemattomuuttaan, jonka seurauksia hän ei ollut ottanut huomioon. Hänen vilkas mielikuvituksensa sai hänet kuvittelemaan mitä kauheimpia tapahtumia, ja hänen sydäntään ahdistivat kuvittelujensa hirveät näyt. Parisiin jäänyt neekeri sai tehtäväkseen tarkkaan ilmoittaa hänelle uutiset Espanjasta, joita hän alkoi innolla seurata.

Kun hän jälleen näki tyttärensä, tunsi hän, että tämä oli tullut hänelle entistään rakkaammaksi. Muuan yhdennäköisyys, jota hän ei tähän saakka ollut huomannut, oli hänelle selvä, ja tästä keksinnöstä johtui uusia suudelmia, entistään hellempiä.

Yksinäisemmin kuin milloinkaan ennen vietti rouva de Roselis kesää ja seurasi hartaalla rakkaudella tyttärensä kehitystä. Jokainen kuukausi toi mukanaan uutta suloutta ja huomattavan askeleen edistyksiä sen kehityksessä. Elinor oli ihastunut, mutta hänen silmänsä etsivät jotakuta, joka olisi jakanut hänen äidillisen ihastuksensa.

"On kaikessa tapauksessa ikävää", puhui hän itsekseen, "ettei ole ketään, jonka kanssa voisi keskustella onnestani, ja joka sen jakaisi kanssani… Mutta sellaiseksi ei sopisi kukaan muu kuin isä", jatkoi hän huoaten, "jolla voisi olla yhtä suurta huvia sen lapsellisesta leikistä… Mutta kuka tietää jos joku sellainen omavaltainen vastustaisi minua sen kasvatuksen kestäessä, jos hänen kova ankaruutensa… Oh ei, Léoniesta ei tulisi tyrannia… Hänen katseensa on lempeä ja hänen hymyilynsä hellyyttä täynnä… Hänestä tulisi hyvä isä!"

Sitte muisti hän, että Léon oli kaukana, alttiina sodan kaikille kauhuille; että tämä toivoi kuolemaa ehkä olikin jo kuollut…

Rouva de Roselis kirjoitti ja pyysi saada tietoja Espanjasta, ja hänen rauhansa ja itseluottamuksensa ei tyytynyt ennen kuin hän oli saanut tietoa, että herra de Préval oli siinä ja siinä kaupungissa ja voi hyvin.

Syksypuolella kirjoittivat hänen ystävänsä, jotka eivät voineet ymmärtää, mikä häntä pidätti yksinäisyydessä, hänelle ja pyysivät häntä tulemaan luokseen. Hän ei voinut jättää pientä Léonietâân, jota hän rakasti yhä enemmän ja enemmän jokainen päivä, eikä hän uskaltanut antaa rouva Gernance'en tietää lapsen olemassaoloa, vaan hylkäsi matkustamisen erilaisilla tekosyillä.

Vasta tammikuun kuluessa palasi hän Parisiin. Mutta juhlat ja seurapiirit, jotka vuotta aikasemmin olivat häntä hurmanneet, eivät nyt yhtään viehättäneet. Ne olivat hänestä väsyttäviä ja köyhähenkisiä ja hän palasi kotiin väsyneenä ja tyytymättömänä. Hän tunsi itsensä yksinäiseksi ja hyljätyksi ja alkoi huomata, että riippumattomuus, jota hän niin suuressa määrässä omasi, sensijaan turmiollisesti tukahutti hänen tunteensa ja sitäpaitsi saattoi aikaan ikävyyttä.

Ihailijajoukon epähienojen kunnioituksenosotusten rasittamana — näillä oli toiveita hänen yksinäisestä asemastaan — hän sanoi toisinaan, että olisi ehkä parasta sitoa itsensä johonkin heistä, osaksi vapautuakseen muista ja osaksi sentähden, että seuraelämässä kaunis nainen on todellakin suojelijan tarpeessa, joka hankkii hänelle kunnioitusta. Huomaamattaan alkoi Léonin muisto olla hänelle vähemmän yhdentekevä.

Äkkiä levisi tieto sangen verisestä kahakasta Espanjassa.

Levottomuuden ja synkkien ajatusten ahdistamana kiiruhti Elinor heti rouva B:n luokse, missä jo keskusteltiin sotanäyttämön viimeisistä uutisista; mutta kuinka hän hämmästyikään, kun rouva B., mainittuaan kokonaisen rivin kaatuneita upseereita, virkkoi:

"Muistatteko mahdollisesti sen kenraalin miellyttävän adjutantin, joka kertoi meille hyvin kummallisen jutun? Taistelun jälkeen on hän kadonnut eikä häntä ole löydetty ei elävien eikä kuolleiden joukosta."

Elinorin ainoa vastaus oli hämmästyksen huudahdus, mutta onneksi sukeutui tästä salaperäisestä katoamisesta vilkas mielipiteiden vaihto. Hiljaisuudessa kuunneltuaan erilaisia otaksumia siitä, toinen toistaan musertavampia, kiirehti rouva de Roselis lähtemään ja huomasi lopultakin, aikasemmasta mielipiteestään huolimatta, että oli todellakin olemassa mies, joka kykeni häiritsemään hänen sielunrauhaansa ja käyttämään vaikutusvaltaansa hänen elämäänsä?

Yhä eläen toivossa saada varmoja tietoja, oli hän Parisissa vielä yhden kuukauden. Mutta kun mitään valoa ei levinnyt siihen hämäryyteen, joka ympäröi Léonin kohtaloa, päätti hän palata Touraine'en.

Rouva de Gernance, joka ihmetteli hänen alakuloisuuttaan ja oli levoton hänen terveydestään, sekä pelkäsi, että yksinäisyys pahentaisi hänen tilaansa, tahtoi vastustaa hänen matkustamistaan. Mutta hän ei antanut muuttaa mieltään, vaan matkusti. Mutta levottomuus ja kaipaus ahdistivat häntä ja lapsensa näkeminen sitä ahdistusta vain lisäsi.

"Lapsellani ei ole muita kuin minä", virkkoi hän. "Se, joka jonakin päivänä olisi astunut tilalleni, ei ehkä enää elä!…"

Hän odotti jokaista tietoa mitä suurimmalla jännityksellä, mutta lähes kaksi kuukautta kului, eikä Léonin kohtalosta mitään kuulunut.

VIII.

Eräänä iltana, istuessaan puistossaan, katsellen pikku Léonien leikkiä ja uneksien siitä miehestä, jota lapsi muistutti hänelle, kuuli hän palvelijoittensa kiihkeästi huutavan häntä.

"Rouva", sanoi joku heistä, "on varmaankin puistossa tyttärensä kanssa…"

"Tyttärensä!" kertoi kummastunut vieras ääni, jonka Elinor heti tunsi rouva de Gernance'n ääneksi.

Tämä näyttäytyikin samaan aikaan, ja ystävättäret kiiruhtivat syleilemään toisiaan.

"Rakas Elinor", sanoi viimemainittu sydämellisesti, "en voinut kauvemmin hillitä levottomuuttani. Kirjeesi tulivat aina yhä harvempaan ja lyhyempinä ja ilmaisivat sellaista raskasmielisyyttä, että päätin itse ottaa selvän siitä, miten on laitasi. Ja nyt olen täällä tehdäkseni, jos voin, sinut iloiseksi ja jakaakseni yksinäisyytesi."

Ystävättärensä lämpimästi kiittäissä häntä liikuttavasta ystävyydenosotuksesta, katseli rouva de Gernance kummastuneena ja uteliaana lasta, jota palvelijat kohtelivat kuin talon tytärtä, ja joka lapsellisen soperruksensa ohessa yhtämittaa huuteli äitiään.

Kun oli päästy sisälle, virkkoi rouva de Roselis hymyillen; "minä huomaan kummastuksesi ja arvaan uteliaisuutesi. Niin, rakas ystäväni, minulla on todellakin salaisuus, jota minulla ei milloinkaan olisi ollut rohkeutta ilmaista. Mutta aamulla saat kaikessa tapauksessa tietää kaikki ja samalla kertaa syyn raskasmielisyyteeni."

Niin matkan väsyttämä kuin olikin, voi rouva de Gernance tuskin saada unta silmiinsä, niin malttamaton oli hän saadakseen selityksen salaisuuteen, jota hänen oli mahdoton aavistaa.

Seuraavana aamuna nousi hän aikaisin ylös ja kiiruhti etsimään Elinoria, jonka jälkeen molemmat ystävykset menivät suoraan puistoon, saadakseen häiritsemättä keskustella toistensa kanssa. Rouva de Germance seurasi ystävätärtään hieman hämillään sen luottamuksen tähden, jonka tämä aikoi uskoa hänelle.

Rouva de Roselis alkoi vihdoin, vaikkakin hiukan epäillen:

"Rakas ystäväni, ei maksa vaivaa kauemmin salata sinulta salaisuutta, jota en milloinkaan aikonut sinulle ilmaista. Ja ainoastaan varmuuteni siitä, ettet hyväksyisi tekoani, on minut saanut vitkastelemaan. Minun on nyt kuitenkin tunnustettava sinulle… että lapsi, joka eilen herätti uteliaisuuttasi… on minun tyttäreni. Olen nimittäin tahtonut tulla äidiksi kuitenkaan toista kertaa tahtomatta kantaa iestä, jonka hirveän painon minä olen tuntenut."

Rouva de Gernance ei voinut pidättää hämmästyksen huudahdusta, mutta jättämättä hänelle tilaisuutta puhumiseen alkoi Elinor kertoa hänelle ajattelematonta suunnitelmaansa, minkä hän matkalla oli tehnyt, ja tapaa, millä hän sen oli pannut täytäntöön.

Hän saapui vihdoin kertomuksessaan tyttärensä syntymiseen, mutta silloin ei hänen ystävättärensä enää voinut hillitä itseään, vaan keskeytti hänet innoissaan:

"Niin paljon vaivaa ja varovaisuutta, tehdäksesi hulluuden! Etkö ole itseäsi saattanut vaaranalaiseksi! Panna kunniansa ja maineensa leikkiin sillä tavalla! Ja miksi tämä itseuhraus? Epätäydellisen onnentunteen tähden, joka ei siedä päivänvaloa! Huomaatko, mihin liioteltu, mieletön ennakkoluulo on sinut johtanut! Mielikuvituksesi eksyttämänä olet tavoitellut unelmaa, joka saa sinut elämän totista onnea parempana pitämään tyydytettyä oikkua!… Oh, usko minua, lyhennä piammiten mahdollista välimatkaa itsesi ja tuon hurmaavan lapsen isän välillä. Älä riistä kauemmin siltä sen parasta ystävää ja suojelijaa, jonka luonto on sille antanut, äläkä itseltäsikään rakkaudenonnea ja syvällistä uskollisuutta…"

"Oi, kaikki tuo ei enää ole vallassani", huudahti rouva de Roselis. "Kuulehan, kuinka ankarasti minua on rangaistu tekemästäni virheestä, josta minua niin ankarasti nuhtelit."

Hän huomautti nyt adjutantista, josta niin paljon puhuttiin rouva de
B:n luona, ja jota vielä murehdittiin.

"Kuinka? Oliko se hän!" huudahti rouva de Gernance. "Mitä olet tehnyt, Elinor? Surkuttelen sinua todellakin mitä syvällisimmin. Mutta, huomaatkos kuinka varomattomuutesi on tuhonnut sydämenrauhasi ja huolettomuutesi. Ja se on varsin oikeudenmukainen rangaistus, ettet voi edes kaikkea sovittaa. Tällä tavalla olet äiti ja puoliso, mutta tuskinpa vain uskallat kutsua itseäsi niillä nimillä, ja koko elämäsi on kuluva häpeässä luonnollisimman ja kunnioitetuimman tunteen tähden. Sinulle, joka olet säteilevän kaunis ja ennakkolahjojen ympäröimä, ei ole suotu onnea, jonka vähäpätöisinkin nainen voi omistaa — onnea omata puolisonsa ja lapsensa! Mutta ei tässä kaikki! Minä luen sydämestäsi erään asian, jonka sinä ylpeydessäsi kätkisit kaikilta, jopa itseltäsikin… Tämä sydän ei enää ole sinun — se rakastaa ja on antautunut…"

Tämän kuultuaan kätki rouva de Roselis kasvonsa käsiinsä ja itki.

"Rakas Elinor", jatkoi rouva de Gernance ystävällisesti syleillen häntä, "kun näen kyyneleesi, tunnen että olen liiaksi ystäväsi voidakseni olla tuomarisi. Älä kauemmin sure asiaa, joka ehkä vielä voidaan sovittaa jälleen. Toivokaamme, että Léon elää, ja että kaikki jälleen muuttuu hyväksi."

Elinor kuivasi kyyneleensä, mutta huudahti kiivaasti:

"Kaikki muuttuu hyväksi! Ei, rakas ystävä, minä en niin helposti voi uskoa, mitä sanot. On totta että olen tehnyt rikoksen, mutta sitä en tehnyt heikkoudesta, vaan vapaasta tahdosta ja kauvan harkittuani kärsimiäni vääryyksiä… On totta, että itken kunnon miehen kohtaloa, miehen, jonka elämän olen katkeroittanut ja ehkä ollut syynä sen ennenaikaiseen kuolemaan. En tunne itseäni onnelliseksi, ennenkuin tiedän, että hän elää, mutta luopua riippumattomuudestani ja uskotella, että olen toiminut heikkoudesta ja ajattelemattomuudesta, sitä en milloinkaan tule tekemään."

Rouva de Gernance ymmärsi, ettei ollut vielä aika ryhtyä ratkaisevaan hyökkäykseen ystävättärensä ennakkoluuloja ja ylpeyttä vastaan. Mutta Léoniesta tuli siitä hetkestä alkaen heidän keskustelujensa ainainen esine. Ja Elinor joka taukoamatta puhui hänestä, antoi siten virikettä hänen itsensä sitä edes huomaamatta, sille taipumukselle, minkä hänen sydämensä jo oli omaksunut.

Rouva de Gernance puolestaan kuvaili hänelle viehättävästi siitä onnesta, jota hän itse nautti, ja vakuutti hänelle, että samanlainen tulisi hänenkin osakseen. Elinor toisinaan hymyili liikutettuna ja heltyi ystävättärensä neuvoista. Toisinaan häntä harmitti ajatus pettää periaate, jolle hän niinkin paljon oli jo uhrannut. Mutta ystävykset olivat aina yhtä mieltä toivoessaan Léonin palaamista.

Elinor ja rouva de Gernance istuivat eräänä päivänä yhdessä ja keskustelivat mieliaineestaan, kun heille ilmoitettiin, että erään matkustajan, maantiellä olevan matkustajan palvelija innokkaasti pyysi apua herralleen, joka sairaana ja tuskaisena oli äsken kadottanut tajuntansa vaunuissaan.

Rouva de Roselis antoi heti määräyksen tarpeellisesta avusta ja kiiruhti itse helposti ymmärrettävän naisellisen sääliväisyyden pakottamana sairaan luokse.

Tämä oli jo nostettu ulos vaunuista, ja oli pitkänään nurmella, kalpeana, liikkumattomana ja veren vallassa. Hänen epätoivoinen palvelijansa huusi, että haava on pahentunut ja herransa toivoton. Rouva de Roselis tuli samalla hetkellä paikalle, mutta tuskin hänen silmänsä olivat sattuneet tiedottomaan olentoon kun häneltä pääsi huudahdus ja hän, kätkien päänsä ystävättärensä rinnoille, sanoi pakahtuneella äänellä:

"Se on hän! Ja hän tulee kuolemaan silmieni eteen!"

"Taivaan nimessä rauhoitu ja varo ettet ilmaise itseäsi!" vastasi rouva de Gernance hiljaa.

Nämä harvat sanat rauhoittivat Elinorea. Hän huomasi asemansa vaarallisuuden ja ponnistaen viimeiset voimansa käski kantaa sairaan, joka edelleen oli tiedotonna, linnaan.

IX

Kun Léon jälleen aukaisi silmänsä, huomasi hän lepäävänsä sängyssä ja vieressään lääkäri, joka juuri oli sitonut hänen haavansa ja nyt antoi hänelle tarpeellista hoitoa. Palvelijansa, jolta hän kysyi, mitä oli tapahtunut, tahtoi sen muutamin sanoin selittää, mutta lääkäri keskeytti hänet, määräten hiljaisuutta ja lepoa.

Rouva de Roselis, joka kärsimättömänä tahtoi tietää miten sairas voi, sai kuulla, että verenvuoto oli hänet aivan uuvuttanut, ja oli pelättävissä, että jos kuumetta ilmenisi, hän tuskin kestäisi sitä. Lääkäri määräsi täydellisintä hiljaisuutta, eivätkä naiset saisi käydä hänen huoneessaan, vaan täytyisi heidän tyytyä valvomaan ettei häneltä mitään puuttuisi.

Kun Elinor seuraavana päivänä jo ennen päivännousua kuulusteli sairaan tilaa, kalpeni hän kauhusta kuullessaan että yöllä oli tullut kuumetta. Hetken kuluttua oli se muuttunut houreeksi. Silloin, itse ihmetellen epätoivoaan, tunsi hän, kuinka rakas Léon oli hänelle. Ja hän tunnusti itselleen, että ilman häntä hän ei milloinkaan tulisi onnelliseksi. Uudelleen nousi hänen ylpeytensä ja ennakkoluulonsa kapinaan, mutta vaaran ajatus, missä Léon häilyi, oli vallitseva. Rouva de Gernance'lla, joka koko ajan pelkäsi että hänen mielenliikutuksensa pettäisi hänet, oli koko päivän mitä suurin vaiva pidättää häntä menemästä sairaan huoneeseen. Mutta seuraavana yönä, kaikkien mentyä levolle, nousi Elinor, saamatta unta silmiinsä ja voimatta kukistaa levottomuuttaan, yksin ylös ja meni keskellä yön hiljaisuutta, joka saa tuskan tuntumaan ankarammalta ja tekee pelon sietämättömäksi, käytävään ja pysähtyi Léonin huoneen oven viereen kuuntelemaan. Sairas houraili yhä, ja hänen värisevän äänensä katkonaiset äännähdykset saapuivat silloin tällöin hänen korviinsa. Epätoivoisena aukaisi hän hiljaa oven ja astui sisään…

Hoitajatar oli nukkunut. Lampun himmeässä valaistuksessa tunsi hän nuo rakkaat kasvojenpiirteet, jotka olivat painuneet hänen mieleensä. Mutta silmät olivat tuijottavat ja kasvot kuumeenpunaiset. Hänen kohoileva rintansa näytti hengittäessä vaivoin voivan nostaa lakanan painoa. Elinor vaipui oven vieressä olevalle tuolille ja kätki kyyneliset kasvonsa käsiinsä.

Hänen aikaansaamansa kevyt melu herätti Léonin nukahduksestaan.

"Onko se hän?" sanoi hän. "Tuleeko hän? Olen kuolemaisillani. Oi, jos saisin hänet nähdä! Mutta mistä hänet löytäisin? Olen kadottanut hänet, kadottanut ainiaaksi!…"

Hän kuunteli hetken ja jatkoi sitte:

"Tyttäreni… tuo hänet luokseni… Voidaanko minulta, kuolevalta, kieltää näkemästä lastani? Lapsi rukka! Älä etsi isääsi — sinulla ei ole isää… Hän ei edes voinut antaa siunaustaan sinulle viimeisellä hetkellään…"

Tämän kuultuaan ei Elinor voinut pidättää nyyhkytyksiään.

Léon säpsähti ja käänsi päätään, mutta hänen tuijottavat silmänsä eivät voineet erottaa ketään.

"Mikä on tämä salaperäinen huone? Mitä näen tuolla sohvalla?… Se on se, jota jumaloin, — sinä, jota etsin… Sinä sallit minun polvistua jalkoihisi. Mutta naamio, ota se pois… Kuinka! Aiotko taasen paeta?… Ei, ei, sinä et saa enää paeta…"

Tällöin nousi hän vaivaloisesti ylös.

"Léon", huudahti Elinor syöksähtäin kiireesti sängyn luokse, "pysähdy…"

Hän katseli Elinorea kummastuneena ja epävarmasti. Hetkisen vaitiolon jälkeen virkkoi hän sitten rauhallisemmalla äänellä:

"Kohottakaa päätäni. Ah, jos voisin nukkua."

Sairaanhoitajatar, joka oli herännyt rouva de Roselis'en huutoon, kiiruhti esille tukeakseen häntä. Mutta kääntyen kyljelleen antoi Léon päänsä vaipua Elinorin rinnalle ja näytti vihdoin vaipuvan virkistävään uneen.

Hetkistä myöhemmin astui rouva de Gernance sisään levottomana ystävättärestään. Hän oli noussut ylös ennen päivänkoittoa, ja hämmästyneenä, ettei löytänyt ystävätärtään huoneestaan, kiiruhti hän sairaan luokse, mutta pysähtyi ovelle ja hämmästyi näkemästään. Léon nukkui nojaten Elinorin olkapäähän. Elinor itse istui liikahtamatta sängyn laidalla, nojaten päätään rakastettuunsa ja koettaen turhaan pidättää kyyneleitään, jotka tippuivat hänen silmistään.

Rouva de Gernance meni sängyn luo.

"Mitä teet täällä, Elinor?" sanoi hän matalalla äänellä. "Mikä varomattomuus!"

"Anna minun olla", keskeytti tämä hänet. "Ei mikään ole minua poistava tämän vuoteen äärestä niin kauvan kuin hän on joko kuollut tai pelastettu… Jokainen tietäköön, että rakastan häntä, että olen hänen; tämä on oikeudenmukainen rangaistus hairahduksestani… Oi, saisipa hän vain elää! Mitä merkitsee minulle kaikki muu!…"

Pelko, että herättäisivät haavoittuneen, pakotti heidät vaikenemaan, ja
Léon jatkoi untaan rauhallisesti ja sikeästi.

Hän oli nukkunut useita tunteja, kunnes hän vihdoin vaivaloisesti aukaisi silmänsä, jolloin hän heti huomasi Elinorin, joka väristen koetti varovasti laskea hänen päänsä tyynylle. Hän sulki silmänsä jälleen, mutta aukasi ne kohta ja sanoi heikolla äänellä:

"Missä minä olen?"

Huomaten lepäävänsä naisen käsivarrella, joka ulkomuodosta päättäen ei ollut sairaanhoitajatar, teki hän liikkeen tukeakseen tätä; hänen silmäyksensä, joka ei enää ilmaissut sekaannusta vaan sen sijaan kummastusta ja epäilystä, seurasi Elinoria melkein verhon taakse, jonne tämä koetti kätkeytyä.

"Uneksinko?" alkoi hän vaivaloisesti puhua.. "Olen nähnyt nämä kasvot ennen… Ah, rouvani, uskallankohan uskoa…"

"Te tunnette minut vielä!" huudahti Elinor säikähtyen, ja kuuma punastus peitti hänen kasvojaan.

"Kerran rouva de B:n luona, luullakseni… mutta kerta oli kylliksi, että muisto pysyisi mielessäni ainaisesti." Ja hänen silmänsä kiintyivät uudelleen kaihoisasti häneen.

"Hiljaa, hiljaa! Älkää puhuko! On määrätty suurinta hiljaisuutta. Älkää puhuko, älkääkä ajatelko, — toivokaa ja nukkukaa."

Lääkäri saapui pian; hän ilmoitti, että pitkä uni oli tuonut muassaan mitä suotuisimmat tulokset, että kuume oli laskenut, ja että, jos kuume ei seuraavana yönä uusiintuisi, sairasta voisi pitää pelastettuna.

Hänen puhuessaan kätki Elinor nämä lohduttavat sanat sydämeensä, ja ilo, jota hän ei voinut pidättää, palautti hänen kosteille ja kalpeille poskilleen niiden herttaisen värin.

Kun ilta tuli, ei mikään voinut pidättää häntä olemasta Léonin huoneessa pitääkseen silmällä pelättyä kuumeen nousua; sitä ei tullut, yö oli rauhallinen, ja seuraavana päivänä ilmoitti lääkäri, että kaikki vaara oli voitettu. Mutta samalla ilmaisi hän rouva de Roselis'elle että olisi vaarallista muuttaa sairasta, ennenkuin haava olisi täysin parantunut.

Elinor ei tahtonut näyttää muuta kuin kylmää osanottoa, mutta vapisi ilosta ajatellen sitä aikaa jolloin suloisen uskollisesti saisi hoitaa Léonia ja vihdoinkin saisi tehdä hänet onnelliseksi palautettuaan hänet elämään.

Ennen pitkää voi Léon osottaa kiitollisuuttaan rakastettavalle linnanrouvalle, jonka hän luuli ainoastaan kerran nähneensä, mutta jonka kauneus, hyvyys ja hienotunteisuus olivat painuneet hänen mieleensä.

Ystävykset jättivät harvoin hänen huonettaan. Häntä viihdyteltiin, hänelle luettiin ääneen ja soitettiin hillittyä musiikkia, hän oli kuin Bayard kahden sisaruksen hoidossa; mutta ei siinä kaikki. Elinor arvasi hänen toivomuksiaan ja täytti ne tarkkaavasti, tiesi aina mukavimman asennon hänelle ja piiritti hänet tuhansilla pikku huolenpidoilla, joiden viehätys tunnetaan, panematta niitä merkille.

Léon kertoi nyt heille kuinka hän oli haavoittunut verisessä kahakassa Espanjassa ja kuinka hänet, jäätyään makaamaan kentälle, kiskoi kätköön varmasta kuolemasta eräs vaimo, joka liikutettuna hänen nuoruudestaan ja tilastaan oli vienyt hänet kotiinsa ja antanut hänelle mitä hellintä hoitoa. Hän oli jo ollut parantumaisillaan, kun erään sissijoukon saapuminen pakotti hänet kiireenkaupalla jättämään hyväntekijättärensä, jottei olisi joutunut heidän käsiinsä. Saavuttuaan Bayonneen tuhansien vaarojen ja seikkailujen jälkeen ei hän malttamattomuudessaan ollut tahtonut odottaa täydellistä virkistymistään, ja matkan vaikeudet olivat lopuksi saaneet aikaan onnettomuustapauksen, joka oli ollut aiheena niin suuremmoiseen vierasvaraisuuteen. Sellainen oli hänen kertomuksensa, ja Elinor ymmärsi nyt sen epävarmuuden, joka oli kiehtonut hänen kohtaloaan.

X.

Pieni Léonie raukka oli ainoa, jolla oli syytä valittaa uuden vieraan tuloa. Häntä pidettiin huolellisesti loitolla tämän huoneesta, jossa hänen ilonsa olisi ollut liian häiritsevä. Elinor tunsi häpeää antaakseen Léonin nähdä lasta, aivan kuin jos hän olisi voinut arvata mitä harrastusta hän osotti hänelle. Mutta tottuneena siihen, ettei hänen milloinkaan tarvinnut jättää äitiään, etsi hän lakkaamatta häntä.

Eräänä päivänä, kun hän huomasi sairashuoneen oven olevan raollaan, aukaisi hän sen hiljaa ja pisti kauniin päänsä sisään kurkistaakseen, jolloin hänen arka ja utelias silmäyksensä heti huomasi vieraan, jota hän ei vielä tuntenut. Léon huomasi hänet melkein samaan aikaan ja päästi hämmästyksen huudon.

"Mikä on tuo hurmaava pieni lapsi?" puhkesi hän puhumaan.

Lapsi oli jo juossut tiehensä mutta äiti kutsui häntä värisevin sydämin ja punastunein poskin takaisin, nostaen hänet Léonin polvelle.

Muistojensa ja tunteittensa liikuttamana, jota hän ei voinut itselleen selittää, katseli hän lasta rakkaudella, hyväili häntä ja kysyi, kuinka vanha hän oli.

Hämillään ja ajatellen, että hänet oli jo oivallettu, teki Elinor hänet vuotta vanhemmaksi kuin mitä hän todellisuudessa oli.

"Luulin hänen olevan nuoremman", sanoi Léon huoaten ja vaipui unelmiinsa.

Lapsi, jonka ujous pian oli kadonnut, ei tahtonut jättää äsken hankkimansa ystävän polvea, ja tämä puolestaan ei voinut luopua hänestä.

"Minun on kuitenkin erotettava teidät toisistanne", sanoi Elinor hymyillen, "sillä teidän mielenliikutuksenne saa minut katumaan, että annoin hänen tulla tänne."

"Ah, jos te tietäisitte, rouvani, mitä kaikkea hän minulle muistuttaa…"

"Mutta jos minä oletan teidän olevan sankarina eräässä mieltäkiinnittävässä jutussa, jota en ole unohtanut, niin ehkä helposti arvannen…"

"No niin, rouvani, minä olen se, joka petettynä, sen syrjäyttämänä, joka näytti minut valinneen, vastoin tahtoani olen uskollinen hänen muistolleen ja kaipaan olentoa, — minä, joka en saanut kuolla enkä voi enää tulla onnelliseksi elämässä."

Elinor pidätti vaivoin kyyneleensä ja sanoi arasti: "Te rakastatte häntä siis edelleen?…"

"En tiedä rakastanko häntä ja olenko kylliksi heikko vielä rakastaakseni häntä; mutta hänen rakastettavuutensa, ne hetket, jotka olin yhdessä hänen kanssaan, hänen suloutensa — niin, hänen oikkunsakin, kaikki ovat painuneet mieleeni; hän on polttomerkillä merkinnyt sieluni ja särkenyt elämäni onnen…"

"Ah", huudahti Elinor liikutetulla äänellä, "sellainen uskollisuus ansaitsee todellakin palkintonsa… Luottakaa siihen, että hän viimeinkin, heltyneenä ja vuorostaan hylättynä, hyvittää virheensä ja koettaa ansaita anteeksiantonne…"

"Ei milloinkaan… Kolmen vuoden aikana ei tämä ylpeä ja tunteeton nainen ole suvainnut muistaa minua rivilläkään. Epäilemättä on hän palannut kotiinsa Länsi Intiaan tai Amerikkaan, tiedänkö minne? Nyt riemuitsee ja nauraa hän herkkäuskoisuudellani. Olen unohtava hänet! Jo jonkun aikaa olen tuntenut sisässäni, että tämä on oleva minulle mahdollista ja", lisäsi hän lopen liikutettuna, "ehkä hyvinkin pian!"

"Unohtaisitte hänet, Léon!"

Nämä sanat lausuttiin niin hellän moittivalla äänellä, että Léon katsahti häneen, jolloin hän huomasi että hänen silmänsä olivat kyyneleitä täynnä.

"Ah, rouvani", puhkesi hän puhumaan hetkisen vaitiolon jälkeen, "miten teidän osanottonne on minulle kallis! Miksei hänellä ollut sielu ja tunteet sellaiset kuin teillä!… Silloin olisin ollut onnellinen, nyt… Tyttäreni, yhtä kaunis kuin teidän, olisi, niinkuin hän nyt, istunut polvellani…"

Kaihoten katsellen häntä jatkoi hän:

"… Hänen äitinsä… läheisyydessäni… täynnä hellyyttä…"

"Sellaiset tunteet ja muistot eivät mihinkään kelpaa", sanoi Elinor vavisten vetäen tyttönsä luokseen; "minun täytyy teidät erottaa…

"Anteeksi rouvani, olen hetkeksi antautunut unelmieni valtaan, mutta miksi niin pian pakotatte minut niistä luopumaan?…"

Elinor ei kauemmin uskaltanut kuunnella häntä, vaan kiiruhti tiehensä tyttärensä kanssa ja puhui kaikki rouva de Gernance'Iie.

Siitä hetkestä alkaen oli pikku Léonie yhtä uutterasti kuin äitinsäkin sairaan luona. Léon kyseli lakkaamatta lasta ja kiintyi häneen sydämellisesti.

Lapsukainen puolestaan kyseli yhtämittaa ystäväänsä, hyväili häntä ja tahtoi aina olla hänen ja äidin seurassa. Hänen lapsellisen suorat hellyydenosotuksensa molempia kohtaan antoivat kerta kerralta aihetta arveluttaviin, mutta Elinorille suloisiin kohtauksiin, jotka kuitenkin Léonin aina jättivät enemmän ja enemmän surulliseksi ja unelmoivaksi.

Hän virkistyi kuitenkin huomattavasti, ja haava parani. Suloisten hetkien vaihtelevassa luottamuksessa kului aika nopeasti, ja joulukuu toi talven tullessaan.

Rouva de Gernance, joka jo kauan oli puhunut paluumatkastaan, selitti viimein, ettei hän voinut sitä enää siirtää. Äänellä, jota hän turhaan koetti saada vakavaksi, pyysi Léon äkkiarvaamatta lupaa saada seurata häntä.

Kummastuneena niin nopeasti tehdystä päätöksestä, tahtoi rouva de
Roselis panna vastaan.

"Ah, rouvani", huudahti Léon vilkkaasti, "antakaa minun matkustaa. Olen jo liian kauan nauttinut tätä vaarallista iloa, joka ei ole luotu minulle. Antakaa minun paeta teidän ja lapsenne läheisyyttä, teidän hurmaavaa huolehtimistanne ja näitä päiviä, jotka kuluvat niin nopeasti. Antakaa minun palata yksinäisyyteeni, joka aina on oleva osanani."

"Mutta meidän on ainakin kuultava lääkäriltä, eikö teille ole mitään vaaraa siitä että…"

"On vaaroja, joista lääkäri kaikella taidollakaan ei voi minua suojella… Kohtaloni on paeta kaikkea, joka on rakastettavaa, kaikkea, joka voi miellyttää ja ihastuttaa… Minä en voi kyllin nopeasti lähteä täältä matkaan…"

"No niin, rakas ystäväni", sanoi Elinor kääntyen ystävättäreensä, "sitte on minun uskottava haavoitettu ritarini sinulle, mutta sinun on ainakin vastattava hänestä…"

Hiukan kummissaan, että hänen annettiin matkustaa ilman vastaväitteitä, meni Léon antamaan matkaansa koskevia määräyksiä. Elinor katseli hymyillen hänen jälkeensä.

"Tahtoisitko selittää minulle", sanoi rouva de Gernance moittien, "mikä tarkoitus on tällä uudella ilveilyllä? On kylliksi että hän pelkää rakastuvansa sinuun ja että hän senvuoksi pakenee sinua. Miksi siirrät tuonnemmaksi sen, että teet itsesi tunnetuksi ja miksi et tee loppua ilveilystäsi, joka on jo kestänyt liian kauan? Huvittaako sinua kiusata häntä tällä tavalla?"

"Ah, rakas ystävä, miten on suloista tällä tavalla olla oma kilpailijansa, miellyttää häntä kaksi kertaa niin erilaisissa olosuhteissa. Vaihtelevaisuudessaankin on hän uskollinen minulle. Aina hienotunteisena, aina kunniallisena pakenee hän luotani, ettei pettäisi minua. Hän on rakastunut minuun — ei rakasta muita kuin minua yksin — oi, miten tunnen itseni onnelliseksi!"

"Ja Léon, Léon parka! milloin alat ajatella hänen parastaan! Annahan kuulua, Elinor, matkustakaamme yhdessä Parisiin. Siellä voit jälleen ryhtyä liittoon, joka ei luullakseni tuota mitään vaaraa."

"Ei, aikeeni on jo valmis. Matkusta hänen kanssaan. Ei kestä kauan, ennenkuin tulen perässä."

"Elinor, Elinor, sinä olet edelleen romanttinen ja haaveileva!

"Ystäväni, ainoastaan tämän kerran. Se on oleva viimeinen, sen vannon."

Tällöin tuli Leon takaisin, levottomana ja mieli kuohuksissa — kaikki oli valmiina hänen matkaansa varten.

Tyytymättömänä ystävättäreensä, mutta pakotettuna antamaan perään hänelle, antoi rouva de Gernance itse määräyksensä. Mutta eronhetkellä kadottivat kaikki rohkeutensa. Kyynelien vallassa uskoi Elinor potilaansa rouva de Gernance'n huostaan, joka lupasi hänelle antaa tämän asua luonaan ja lupasi hoitaa häntä. Léon seisoi kalpeana ja vakavana vaununsa vieressä ja ilmaisi, äänessä ilme, joka tietää syvempää tunnetta, viimeiset vakuutukset kiitollisuudestaan. Kerta kerralta syleili hän lasta, joka itki ääneen, nähdessään ystävänsä lähtevän.

Rouva de Gernance lähestyi Elinorea ja sanoi matalalla äänellä hänelle:

"Vielä ei ole liian myöhäistä."

Hetkisen kahdenvaiheella vastasi rouva de Roselis viimein:

"Ei, on ainoastaan yksi tapa, jolla voin tehdä tämän vaikean tunnustuksen."

Silloin astui rouva de Gernance Léonin kanssa vaunuihin, jotka heti lähtivät liikkeelle ja olivat pian kadonneet näkyvistä.

XI.

Kun Elinor oli jälleen yksinäisyydessä, tunsi hän, että tämä oli tullut hänelle sietämättömäksi. Ainoastaan se sulous, jota äsken oli tuntenut, voi tämän jälkeen rauhoittaa hänen sydäntään. Ainoa ajatus, joka elähytti häntä, oli että pian saisi jälleen kohdata ystävättärensä ja hänet, jota hän jo piti kuin puolisonaan.

Kahdeksan päivää heidän lähtönsä jälkeen saapui hän salaisesti tyttönsä kanssa rouva de Gernance'n kotiin. Tämä oli ainoa, joka tunsi hänen tulonsa.

Pitkän keskustelun jälkeen, jolloin hän ystävättärelleen kertoi sen romanttisen tavan, millä aikoi tehdä itsensä tunnetuksi Léonille, sai hän tämän auttamaan aijettaan täytäntöön, jolloin molemmat erosivat, ollen yhtämieltä tehtävästään.

Oopperatanssiaiset olivat äskettäin taasen alkaneet, ja rouva de Gernance pyysi Léonia eräänä iltana seuraamaan häntä sinne. Aluksi torjui Léon tämän ankarasti, seikka, jota rouva ei ollut odottanut. Paikka, jossa hän oli ollut kylliksi heikko antautuessaan seikkailuun, joka vaikutti hänen koko jälelläolevaan elämäänsä, oli tullut hänelle vastenmieliseksi, ja hän oli luvannut, ettei milloinkaan menisi sinne.

Rouva de Gernance oli kuitenkin itsepäinen. Hän pyysi hänen käsivarttaan ainoastaan niin kauaksi, kuin kohtaisi jonkun tuntemattoman, joka tarjoaisi hänelle omansa, ja jolle viimemainitulle hän lupasi tehdä kepposen. Léon, joka ei voinut rouva de Roselis'en ystävättäreltä mitään kieltää, suostui vihdoin, vaikkakin vastahakoisesti, ja niin he menivät.

Astuessaan tanssisaliin tunsi Léon itsensä sangen liikutetuksi, ja tuhannet muistot ahdistivat häntä.

Rouva de Gernance tanssi muutaman kierroksen hänen kanssaan, mutta ollen löytävinään sen, jota oli etsinyt, antoi hän Léônille vapautensa ja sanoi hänelle hyvästit.

Hän oli tuskin jättänyt hänet, kun ääni, joka huolimatta tanssimusiikista sai hänet säpsähtämään, aivan hänen lähellään kuului sanovan:

"Ahaa, nyt sain teidät käsiini, te uskoton. En se liene minä, jota etsitte oopperatanssiaisista?"

Hän kääntyi ympäri ja huomasi vieressään… kenen? tuntemattomansa tämän omassa persoonassa. Valkoinen domino, naamio, jopa hakanenkin, joka yhdisti hänen vyönsä, ja jonka hän ennenkin oli pannut merkille, kaikki oli samanlaista.

"Se on hän!" huudahti Léon innoissaan ja tarttui häntä käsivarresta. "Mitä! Minä tapaan teidät vielä kerran?… Näen teidät edessäni ja pidän teidän kädestänne kiinni! Minkä selittämättömän ihmeen kautta?"

"Onko se niin kummallista? Sinä tunsit kykyni tehdä ihmeitä."

"Niin todellakin ainoan, jonka olen oppinut sinussa tuntemaan."

"Se on kumminkin mennyttä. Nyt saat nähdä jotain aivan toista. Nyt olet jälleen vallassani, ja sinä saat odottaa mitä merkillisimpiä seurauksia. Kohtalosi on ratkaistu ja tulee päätökseen…"

Jälleennäkemisen ensi ilon vaikutusta, jonka hänen läheisyytensä oli herättänyt, seurasi, sitä mukaa kuin hän puhui, suuttumus. Tuollainen melkein kevytmielinen ja käskevä ääni, kun hänen oli sovitettava kolmen vuoden unhotus ja monet muut virheet, loukkasi häntä suuresti. Kaikki ne vähemmän edulliset ajatukset hänestä, joita hän tällä ajalla oli pitänyt vireillä, palasivat jälleen.

Hän pysähtyi.

"No niin, rouvani", sanoi hän kylmästi, "mitä tahdotte minusta? Mitä uutta kohtausta nyt valmistelette? Millä uudella tavalla aijotte minut taas pettää?"

"Kuinka mies voi muuttua kolmessa vuodessa! Onko tämä se sama Léon, joka hellänä ja hyvänä ja rakastuneena, juuri tällä paikalla ja sellaisella vakavuudella suostui uskollisuuteen ja täydelliseen alistumiseen?…"

"Ah, jos olen muuttunut, niin ken on siihen syyllinen, te julma olento? Ettekö se ole te, joka olette hylännyt uskollisuuteni, te, tuhotaksenne minut otitte välikappaleeksi sulot, jotka paraiten lumoavat miehen mielen, joka petitte minut ja omantunnontuskitta ja armottomasti työnsitte minut takasin? Tyytyväisenä, että olitte antanut minun kokea kaiken hyvän, jonka olitte minulta ryöstänyt, olette se lopuksi te, joka kolme vuotta sitte jätitte minut kaipauksen ja unhotuksen tuskiin."

"Léon, te tuomitsette liian ankarasti. Kas täällä olen teidän vieressänne; olen hyvittävä virheeni, antamalla teille mitä olette kadottanut."

"Ja milloin voin luottaa sanoihinne? Ehkä aijotte jollain hetkellä kadota näkyvistäni jättämättä muuta jälkeä itsestänne kuin minulle tuottamanne tuskat; ehkä valmistelette uutta juonta."

Hän keskeytti Léonin ja sanoi heltyen:

"Ei, ei mitään juonia enää, eikä mitään salaisuuksia. Ah, Léon, myöskin minä olen kärsinyt… Mutta unohtakaamme menneet kärsimykset ja hullutukset. Oppikaa viimeinkin tuntemaan ja ottamaan vastaan puolisonne…"

"Te ette ole tahtonut tulla siksi…"

"On totta, että olen ollut rikollinen, olen palkitseva rakkautenne…"

"Te hylkäsitte puhtaan ja uskollisen rakkauteni, jonka sydämeni teille tarjosi. Mikä uusi oikku saa teidät pyytämään sitä uudelleen? Oletteko varma, että sitä on vielä jälellä? Voinko minä säilyttää järjetöntä intohimoa näkymätöntä olentoa kohtaan, joka minut hylkäsi? Ken sanoo teille, että olen edelleen sama, etten minä vuorostani ole suostumatta liittoon, joka teille oli vastenmielinen, ja pysyttele riippumattomuudessani? Se ei maksaisi minulle yhtä paljoa kuin teille…"

Nämä katkerat sanat tunkeutuivat Elinorin sydämeen saakka. Iloisuus ja suloiset toiveet, jotka olivat seuranneet häntä tanssiaisiin, haihtuivat. Nöyryytettynä ja hänen odottamattoman, oikeutetun ankaruutensa moitteiden kohtaamana, kadotti hän rohkeutensa ja voimansa.

Léon huomasi, että hän tuskin voi pysyä pystyssä, ja vei hänet sen vuoksi taustalla olevalle sohvalle, istuen itse hänen viereensä. Kyyneleet onneksi antoivat lievitystä hänen tuskalleen.

"Ah, antakaa anteeksi", puhui Léon, leppyneenä hänen vilpittömästä tuskastaan; "antakaa anteeksi minulle, te, josta minä en pääse selville! Miten valitankaan ankaroita, vaikkakin oikeutettuja sanojani! Mutta niin monen välinpitämättömyyden ilmettyä, kuinka voinkaan odottaa teitä niin tunteelliseksi?"

Samaan aikaan koetti Léon saada hänen ottamaan naamionsa ja antamaan hänen saattaa itseään kotiin. Hetken tunsi Elinor kiusausta antaa perään ja näyttää kasvonsa, mikä epäilemättä olisi hänet lauhduttanut. Mutta pelko kohtauksesta, joka voisi kiinnittää kaikkien silmäykset heihin sekä halu vielä kerran koetella häntä pidätti häntä edelleen. Hänen vielä enemmän muuttaessaan ääntään virkkoi hän suruisasti:

"Ei, seurataksenne minua ei hetki ole sovelias, ja te olette opettanut minulle viisauden käskyn… Ottaisinko naamioni? Miksi antaisin teidän tutustua kasvoihini, kun ette enää ole tilaisuudessa rakastamaan? Minä huomaan että hän on syynä kylmyyteenne; minä tiedän missä te olitte parantumisenne aikana ja mitkä kädet teitä hoitivat…"

"No, niin, rouvani", puhkesi Léon vakavasti puhumaan, "te tiedätte, ettei minun kiitollisuuteni voi olla kylliksi vilpitön ja samoin ihailuni. Niin, en puolusta itseäni. Kolmen kuukauden ajan naisen suloisimman hoidon esineenä, naisen, jonka kauneus on hänen vähin ansionsa, — järkevän, tunteellisen naisen, joka liittää sukupuolensa kainon arvokkaisuuden liikuttavaan hyvyyteen, siten häntä kaunistaen, mitä minä muuta voisin kuin säilyttää siitä muiston ikuisesti?"

Kuunnellen häntä ylenmäärin iloisena, tunsi Elinor, että jos hän viipyisi vielä hetkenkin, voisi hän, huolimatta ponnistuksistaan, pettää itsensä. Senvuoksi nousi hän ylös ja sanoi:

"Tulkaa onnelliseksi! Teidän onnenne on minunkin. En puhu enää teille itsestäni. En vaadi enää mitään, olette vapaa… Mutta ehkä tahtoisitte nähdä tyttärenne?…"

"Tahtoisinko? Ah, epäilettekö sitä?"

"Hyvä, tulkaa aamulla aikaisin ja syökää aamiainen kanssani, niin saatte nähdä hänet."

Sitte antoi hän osotteensa, ilmaisematta kuitenkaan nimeään.

"Palvelijani saavat määräyksen ja päästävät teidät sisään."

Äsken tapahtuneen kovasti koskiessa hänen sydämeensä poistui hän, tuskaisesti kerraten sanojaan:

"Miten olisi laitani, — miten olisi laitani, jos sattuma ei toisessa muodossa saattanut minua tilaisuuteen voittamaan hänen kunnioitustaan ja rakkauttaan?"

XII.

Léon myöskin vietti yönsä sisimmässään liikutettuna.

Vihdoinkin oli hän siis löytänyt niin monen surun ja kaipauksen aiheuttajan.

Hän tulisi hänet tuntemaan — hän saisi nähdä tyttärensä… tyttärensä,
jonka kuvaa hän niin monta kertaa oli kuvitellut mielessään!
Epäilemättä ei häntä enää kiellettäisi tulemasta puolisoksi ja isäksi.
Tämän kalliin nimen voisi hän saada!

Tämän kuvailun keskeltä sukeltausi kuitenkin rouva de Roselis'en muisto, ja vertailu ei ollut tuntemattomalle eduksi. Mitä naista hänen silmissään voisi verrata Elinoriin?

Hän lähti seuraavana päivänä täsmällisesti kohtaukseen, ja ensimäinen, jonka hän kohtasi, oli neekeri, joka herätti niin monta muistoa hänessä.

Tämä vei hänet upean huonerivin kautta eräälle ovelle, aukasi sen ja ilmoitti herra de Préval'in.

Léon käveli eteenpäin ja huomasi olevansa kammiossa, joka tuossa tuokiossa muistutti hänelle sitä joka kolmeen vuoteen ei ollut haihtunut hänen mielestään. Eräs nainen puettuna samalla tavalla kuin silloin lepäsi samassa asennossa sohvalla ja täydensi näyn. Lapsi istuin hänen polvellaan.

Kun Léon lähestyi, kääntyi hän.

"Mitä näen?" huudahti Léon. "Elinor: Olisiko sellainen onni mahdollinen?… Oi, jos se on ainoastaan julmaa leikkiä, niin lopettakaa se heti, eli kuolen silmienne eteen!"

Tällöin juoksi pikku Léonie esille ja heittäysi hänen syliinsä, näyttäen hänelle toista puolikasta sormuksesta, joka riippui hänen kaulallaan.

"Ystävä Léon", sanoi hän hänelle lapsellisella suloudella, "tahdotko antaa takaisin minulle sormukseni?"

Kun hän näki sen, pääsi häneltä hämmästyksen ja ilon huudahtus ja hän vaipui tuolille, vapisevalla äänellä puhjeten sanomaan:

"Elinor… tyttäreni…"

Elinor seisoi jo hänen vieressään; Léon tarttui häneen toisella kädellään, toisella piteli hän lasta, joka istui hänen polvellaan. He katsoivat toisiinsa, kyyneleet nousivat heidän silmiinsä ja sekoittuivat toisiinsa. He eivät voineet ilmaista sitä, mitä tunsivat.

Viimein virkkoi Elinor, nojaten päätään rakastettunsa olkapäähän:

"Niin, siinä on tyttäresi; ja tuntemattomasi, rakastajattaresi, valpas hoitajattaresi, joka niin monella eritavalla yhtämittaa piti huolta sinusta, tahtoen tulevaisuudessa olla hänen äitinsä ja sinun onnellinen puolisosi… Anna anteeksi, Léon, anna anteeksi ne koetukset, jotka annoin sinun kärsiä. Anna anteeksi rikollinen ymmärtämättömyyteni, minkä vuoksi olen saanut suuresti kärsiä. Se oli ensimäinen, mutta se olkoon myöskin viimeinen. Pöyhkeä, ajattelematon tuntemattomasi sai eilen tanssiaisissa ripityksen, jota vaimosi ei milloinkaan ole unohtava."

"Ah", huudahti Léon, "anna sinä nyt vuorostasi anteeksi minulle. Ystäväni, lapseni, niin monen levottomuuden ja kaipauksen aiheuttaja, kuinka sydämeni onkaan koettava voittaa takaisin nämä kolme vuotta, jotka minun hellyydeltäni olivat riistetyt!"

Tällöin saapui rouva de Gernance ja hän otti hartaan sydämellisesti osaa onnellisen parin iloon. Mutta ollen aina yhtä viisas ja maltillinen, virkkoi hän ystävättärelleen:

"Ajattelehan, Elinor, että jos sinä olisit ollut poikkeamatta siltä tieltä, jonka velvollisuus ja yhteiskunnan lait määräävät, olisit saavuttanut tämän onnellisen päämäärän, tarvitsematta elää näitä kolmea synkkää vuotta."

"Älä puhu enää siitä", vastasi rouva de Roselis syleillen häntä. "Ainoastaan onnensa kustannuksella voi nainen kieltäytyä niistä kahleista, jotka hänen sukupuoltaan rasittavat."