Megjegyzés:

A tartalomjegyzék a 207. oldalon található.

ÉJFÉL

MAGYAR IRÓK MISZTIKUS NOVELLÁI

A NOVELLÁKAT
BÁLINT ALADÁR
GYÜJTÖTTE ÖSSZE

GYOMA 1917
KNER IZIDOR KIADÁSA

AZ ELŐSZÓT
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ
IRTA
A CIMLAPOT ÉS
AZ ILLUSZTRÁCIÓKAT
DIVÉKY JÓZSEF
RAJZOLTA

GYOMA 1917

NYOMATOTT KNER IZIDOR KÖNYVNYOMDÁJÁBAN

Életünk a kétszerkettő biztonságával pereg le. Nincsenek boszorkányok, s azokról a boszorkányokról, melyek nincsenek, nem is beszélünk többé. A külső világ, az tiszta. De belső világunk még ma is tele van rejtélyekkel. A kis titokzatosságokat kiirtotta a természettudomány, de talán éppen e tisztitó munka eredményeként sokkal jobban látjuk a nagy és egyetlen kérdést. Értjük a testünket, izről-izre és porcikáról-porcikára, csak éppen azt nem értjük, hogy az egész mirevaló? Egy órám, egy napom, kiszakitva az egészből, talán még logikus. Úgy illesztem össze a különböző cselekedeteket, hogy kerékfogaik egymásba harapjanak és egymást lenditsék előre. Ilyen kis egységekben nincs is semmi magyarázhatatlan, vagy észellenes. Mégis, minden élet egy óriási káosz.

A kezdet és a vég csomóit sohasem oldották fel, mindig hallucináltak és vizionáltak az emberek, a görög ég alatt éppugy, mint a templomhajók mélyén. Voltak azonban korok, melyek e két pont közt csak a jelenségeket vették észre, azok a korok, melyek a földi élet harmóniájában megfeledkeztek önmagukról. Az előttünk járó józan epokák nem is a misztikumot tüntették el, csak a nyomait. Ma újra viharos szellemjárás van az irodalomban. Ami valaha künn volt, az ma bennünk van. Magunkban hordozzuk a kisérteteket. Ebben a korban történt meg az uj lélektan döntő felfedezése, az, hogy lelkünk jó részét egyáltalában nem ismerjük; azt az irdatlan területet, azt a népes, óriási birodalmat, mely öntudatunk küszöbe alatt nyúlik el, az elfeledett benyomások emlékét, észrevételek, kimustrált érzések és gondolatok ősi földjét most keresik fel a lélek merész, conquistadorjai, hóditói és misszionáriusai. Nincsenek titokzatos szobáink, mint a középkori várkastélyokban. De a lelkünkben még mindig vannak ilyen szobák.

Ezekről pedig a költészet előbb tudott, mint a tudomány. Még alig beszéltek valamit az öntudat alatt való életről, mikor a huszadik század költői rejtélyes történeteket irtak. Ők már feszegették a szobák ajtait, melyek kulcsát csak később lelte meg a tudomány. Ujra itten állunk, a század, ez a boldogtalan vándor, itten vesztegel, bebocsátást várva, a küszöb előtt, melyet akár az öntudat küszöbének nevezünk, akár másnak, határt jelent. A misztikus történetek ma félig-meddig népmesék, mindenki meséi. Regényes kor ez, mely kiszélesiti a valóságot, azt, mely mindig kicsiny volt az embernek. De nem úgy, mint a népmesék, melyek a testi lehetőségek végtelenségével kecsegtettek, sem mint a misztérium-irók, kik a földet összekötötték a mennyországgal, meg a pokollal és nem is úgy, mint a mult századbeli romantikusok, kik szines keleti népeket vonultattak fel exotikus tájakon, hanem a bennünk lévő mélységek megmutatásával. A határokat nem kifelé tágitjuk, de befelé. Nem kivetitünk, hanem bevetitünk. Bennünk van a megoldás. A misztikum nemcsak a népmesénk, de hitregénk is.

A huszadik század nagyon misztikus. Miért? Mert boldogtalan, nagyon boldogtalan. „A miszticizmus – irja Cousin – az emberi ész kétségbeeséséből folyó cselekedet.“ Az egyéniség megint nem élheti ki önmagát. Kerülő úton keresi a kielégülést, az érvényesülést. Miben higyjen? Mit valljon? Hová fusson? Attól az idegen látványtól, melyet nem érthet meg, önmagába fut vissza, a rejtély elől a rejtélybe. Csak a középkorban pompázott ennyire a misztikus rózsa, mikor épp ily egységesitő elv uralkodott, mely az egyéniséget összezsugoritotta és megsemmisitette. Akkor az egyház nevelte a misztikusokat. Ma az állam. Akkor a kolostorokból indultak ki. Ma a kaszárnyákból. Az előző századok legbecsesebb értékének, a haldokló egyéniségnek jajszava a miszticizmus. Mielőtt elpusztul, még valami csodát művel, azzal az erejével, mely sehol se nyilatkozhat meg, megöli az élőket, feltámasztja a halottakat, az ébrenlétet álommá, az álmot ébrenlétté varázsolja, a számára ellenséges valóságot megmásitja, erőszakosan. Boldog korokban nincsenek misztikusok.

Innen magyarázhatjuk azt is, hogy a csodák világa annyira érthető mindnyájunk számára, kik ma élünk és a szellemek beszédéhez nem kell széljegyzet. Tapintjuk, izleljük, szagoljuk a kisérteteket, az iró nyilt kérdésül hagyhatja, mint válik a lehetetlen lehetővé. Egy gép talán nem oly valóság a számunkra, mint egy szellem. Nemcsak romok közt jelennek meg, de a körúton, a szobánkban, mindennapi életünk során, fényes nappal. Meg sem várják, mig az óránk tizenkettőt ver, minden óra a kisértetek órája. Életünk egy másik sikba billen át, a mutatók pedig egy túlvilági számlapra ugranak.

Óránk tizenhármat üt.

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ.

BABITS MIHÁLY
NOVELLA AZ EMBERI HÚSRÓL ÉS CSONTRÓL

Szórakozni akart, szinházba ment. Nagyon ideges volt már hónapok óta. Maga se tudta, hogy mi leli. Olykor egy-egy pillanatra szinte elsötétült előtte a világ. Máskor meg mintha nagyon is élesen látott volna; úgy tünt föl neki, mintha belátna a dolgok belsejébe és a veséket vizsgálná. Nagy fénynyel és nagy elkáprázódásokkal akart erőt venni a szemeinek ezen a különös meglepetésein. Az operába ment. A nagy nézőtér pompás fényben úszott. Egy híres külföldi balletkar vendégfellépte volt. A közönség gálában: a hölgyek fehér meztelen vállai vakítottak a frakkok fekete hátai közt.

Leült helyén, látcsövét igazgatta és szórakozottan nézte őket. Néhány sorral előtte, nagy kápráztató selyemkehelyből buja, telt vállak széles virága duzzadt ki. Egy pompás, gazdag, epikus nő ült ott, a fölösleges selymek és dúsan alápárnázott fürtök keleti grandezzájával. Lovagh szeme megakadt ezeken a vállakon. Egy darabig elfeledkezve nézte őket. Akkor egyszerre mintha szédülés fogta volna el. Elsötétült előtte a világ. A fényes nézőtér egy nagy zsongó, kavargó félhomályos mély ürré lett szemeiben. Fent, az ür felett mintha sötét, parazsas, szétlapult csillagok és üstökösök pörzsögtek és hunyorogtak volna. Ebben a sötétségben csak a nagy, idegen asszony válla világolt fehéren, mint óriás holdvilág. Egyszerre ez a holdvilág is homályosodott. Sötét, különös foltok jelentek meg rajta, kemény és szögletes foltok, sötétebbek és kellemetlenebbek, mint a hold foltjai. Olyanok voltak, mint a Röntgen-fotografiákon a csontok képe. Lovagh különös ijedelemmel érezte őket, bár hasonló dolgok mostanában többször estek vele.

Azonban csak egy pillanatig tartott az egész. Futó szédülés volt. Egy pillanat – és megint fényárban úszott az óriás terem, a zenészek lenn hangszerüket próbálgatták, a publikum gyült, újonjöttek pózolva lépkedtek le a széksorok közti futószőnyegeken, a páholyok szögletes ajtai nyilongtak, aztán megint sötét lett, most a lámpák is kihunytak, a zaj is eltompult.

– Ez már becsületes, objektiv sötét – mondta magában Lovagh.

Halk, de sötét és buja zene rítt föl a függöny előtt. Az emberek ezrei ott ültek a sötétben és elcsöndesedve nézték a sötétkék bársonyt. Igen, egész sötét volt, csak itt-ott, fenn a karzaton, erkélyek alatt látszottak a külső folyosók sivárabb falai szegényes lámpafénynyel besárgítva. A páholyokban női fejek gazdag silhouettejei árnyképekké váltak. A mély orkesztrából a nagyhasú cellók vékony, ideges nyakai erdősödtek fel a szinpad elé, mint állatkerti vermekből furcsa, idegen struccnyakak. S a verem mélyéből a fojtott, vastag erotikus zene, mint exotikus párzó állatok fájdalmas, kéjes rívása sikongott.

Lassan szétvált a függöny s kiömlött a fény a szinpadról s kilebbentek a táncosok. Férfiak voltak, hajlékony macskaemberek, kéjes, lomha vágygyal nyújtogatták ütemreszokott kezeiket és lábaikat. Olyanok voltak e kezek és lábak, mint egy afrikai növény hosszú, kúszós indái, melyek végük felé vékonyodtak s melegedő viasztagok gyanánt beleolvadtak a levegő forró fényébe. A szinpad különben is egy őserdő tisztását ábrázolta nagy, egyenes, világosbarna, vastag, festett fatörzsök ritkás rácsozatával a mélyén. A fák koronájának tetejét már nem is lehetett látni; az alján csak gyéren volt zöld szín, hanem nagy, hosszúkás sötétbarna gyümölcsök csoportban csüggtek alá, olyanok, mint a szentjánoskenyér, csakhogy sokkal szélesebbek és hosszabbak. Minden különösen széles és lapos volt ezeken a fákon, a törzs, a halványzöld levelek, a gyümölcsök.

A fák előtt tág, síma padló volt, azon suhantak a könnyű férfiak. Karjaik mint vékony ángolnák, úszkáltak a légben, nagy vágyakozással lengett és nyúlott ki az egész testük. És egyszerre csak bereppentek a nők, vékonyak, üdék és rózsaszínűek. Hajlott a testük, mint szélben a vékonyszárú és dúskelyhű virágok. A férfiak néma megadással lenyűgözve nyújtóztak feléjük a zene csöndjében. S kis harangok kezdtek csilingelni a zene csöndjében és a táncosnők pici pörgő lábai játszani kezdtek a habos, harangos fodrokkal. A fodrok tapadtak és hullámoztak selyemvíz gyanánt; e fodrok tengere öntötte el a szinpadot, fürgén villogtak közte a fehér lábacskák.

Egyszerre szétvált a tenger és az őserdő közepéből elősurrant valaki, aki mindeneknek királynője lett. A zene is vörösebb lett, amint ő besurrant, vörös zenében úszni jöttek az ő mozdulatai. Kéjes leséssel és csalással nyúlkáltak elő és bontakoztak ki e mozdulatok, mert csodálatosan be voltak bonyolódva láthatatlan és látható fátylakba. A zene egyre sötétebb, hangosabb lett, a táncosnő mozdulatai merészebbek, szabadabbak. Mint aki kínnal, hősiesen győzné le szemérmét, mindig új fátylat vetve le testéről; – de a fátylakat nem vetette el, csak mozdulatai lettek egyre meztelenebbek. A ruhák és fátylak buja, bő áradással, zsarnokian ömölve, hullámozva, úsztatva, fojtva ölelték a testet, de a test ereje kiáradt ez eleven habokból és minden kis mozdulat új üzenet volt valami belső, meztelen szépségről.

Keleti köntös volt, bő piros és zöld ruha, de ezek az erős színek csak rejtve és tompán izzottak az ezerféleképpen összebonyolódott halvány fátylak alatt. Ez volt mégis a legerősebb színfolt az előtérnek rózsaszín fátyoltengerében, a világosbarna fatörzsek előtt. S amint a táncosnő mozdulatai egészen lázadók lettek és türelmetlenek, kezei táncoltak a mellén (a zene is mindig idegesebbé vált), végre hosszú várás és akarás után hirtelen szétnyitá a legfelső fátylat (amely emlőin keresztbe vala) és két kimeztelenedő karjával vállai felett magasan széttárta. Ekkor köntösének élénkülő színfoltja oly égetővé vált, hogy az egész szinpad megzavarodott, a rózsaszín tenger felkavarodott és elöntötte az egész előteret. Egy darabig semmi sem látszott ki közülök csak két felnyújtott női kar és a magasra tartott hosszú fátyol, melyért kis kezek dobálva kapkodnak fel, és úgy tartják fenn a magasban a le-lehullót, hirtelen, ideges, nyúlkáló villanásokkal. Úgy villognak fel ezek a kis kezek, mint a fényes halak, ha cicázva ki-kiugrálnak a tenger vizéből; mint a zenének egy-egy váratlan felsikkanó, éles üteme.

Kétoldalt – a szinpad két felén – kiszüremlett az eltakart mélyből a férfitáncosok szürke selyemruhás tömege, mint homok a parton.

Egyszerre a két felnyújtott kar eleresztette a fátylat, középen szétvált a rózsaszín tenger, s gyorsan, mint forró sugár előnyilalt az égető szinfolt. Megint egy fátyolt vetett és tépett le és hátradobta (a zene bugyborgott); és megint, a harmadikat (a zene bugyborgott). És megint, és megint (és a zene megint és megint bugyborgott). Ez a kezek tánca volt, a tépő kezeké, és a kebleké, melyek dagadtak és szabadultak, és duzzasztották a fátyolok alól vörös takarójukat és a fátylaké, a fejlő, röpülő, halvány fátylaké. És végre csupaszon maradt az utolsó fátyol, a vörös fátyol, színének egész keleti bujaságával, tüzes szemérmetlenségében. S ekkor a derék tánca hirtelen megszünt, a karok lankadva szétestek, mozdulatlan maradt csipőn felül a nő, mint egy vörös fátyollal becsavart szobor. És a rejtett lábszárak hullámzása kezdődött el újra, először halkan, majd egyre izgatóbban és szabadabban; forogtak és kavarogtak a titkos fehérségű combok és bokák a finom szoknyák levelei közt, mint egy kettősnyelvű harang nyelvei, mint a két sápadt boszorkány, akikről a francia költő beszél, akik bűvös italt kevernek egy mély homályos üstben.

És most megint megrándultak a kezek: letépték az utolsó fátylat, a vörös fátylat is. Ekkor meztelen állott a kebel, csak keleties ékszerarmatura hálózta be, bronzfényben csillogó. A szép, erős vállak inasan feszültek a felnyúló karok felé. Az emlők szelid lankával születtek és kedves szemtelenséggel meredtek bele a világba, kemény, csillogó és hideg drágaköves födelük alatt. Az ágyékok enyhén ereszkedtek lefelé, ahol az első pehelyárny sejtelme veszett el a szoknyák tengerében. S hirtelen a szoknyák tengere meghullámzott, habozva kavargott a boszorkányüst s váratlan kivillant a selyemszirmok leveleiből egy egész szép lábszár, meztelen végig a pompás, fehér gömbölyű húsoszlop, melyet maga az Úristen esztergályozott.

És ebben a pillanatban borzasztó dolog történt. A szinpad szélső részei elsötétültek, az a szép és már-már szinte meztelen test átvilágodott, keresztül sütött rajta a fény, húsa áttetszővé vált és különös kemény, szögletes, sötétszürke vonalak kezdtek átütni rajta. A hús egyre finomodott, olvadt, mint a viasz a gyertya előtt. Végre már csak úgy terjengett a váz körül, mint árnyék a magva körül: s a váz vékony és visszataszitó vonalai mind élesebben piszkosodtak ki a közepéből.

Lovagh azonnal megismerte a Röntgen-ábra vonalait. Még homályos volt a rajz, de már láthatta a szép vállakon és mellen keresztül a háromszögű lapockákat és a bordák abroncsos skatulyáját. A kerek has mintha egészen kiolvadt volna és csak a bütykös, hajló gerincoszlop tartotta tüskés csigolyáival a mellkas szellős emeletét. Ez volt a darázsderék: a szép asszony teste ízekké törött, mint egy csúf rovaré. S a meleg, puha bársonyölből, a kéjes csipők közt durván kiütköztek a medence szakadozott kapcsos falai. A karok és lábszárak közepébe vékony bunkós csontok és sípcsontok rajzolódtak bele. A lábak és a kezek öt-öt hosszú, ízelt csonttá csillagoztak szét, mint a tyúkláb. S amint felnézett Lovagh, im a szép fejen keresztül megjelent a vigyorgó koponya csúf állkapcáival, mintha bizonyos pornograph képeket a fény felé tartasz, a legszebb toiletteken át meglátod a legpőrébb csupaszságot.

Ah, igazán ez a legpőrébb csupaszság: a csontok csupaszsága!

Lovagh szeme pár pillanatig mintegy megbűvölve meredt az iszonyú képre; aztán hirtelen, idegesen elfordítá fejét és a többi táncosok csoportjára nézett.

Mily borzalom! Mindenfelé, amerre nézett, csupa csontvázat látott. A legkülönbözőbb csoportozatokban, állva, térdelve, guggolva, röpülve, táncolva az ordas, iromba vázaknak egy rettenetes karneválja, melyek körül halk háló és átlátszó légkör gyanánt, alig sejthetően úszkál az élő húsnak homályos emléke. Valóságos danse macabre volt ez: a düllyedt bordák, bütykös tibiák és pisze halálfejek orgiája. S az idomtalan csontok kecsesen hajlongtak, és zörgésüket szinte lehetett hallani a hazugul édes muzsikán keresztül.

Lovagh feje megszédült erre a látványra. Egy pillanatra egészen elsötétült előtte minden s agyában a vérnek különös forgását érezte. Kibukkant alóla a világ és elapadt szemeiből a fény. De alkalmasint újra csak egy pillanatig tartott az egész. A zene ebben a pillanatban adta ki lelkét hangos akkordokban, utána sértő csattanással lövelt fel a taps. Lovagh felrezzent, szemein, fülein zúgva tódult be az igazi világ. A nézőtér lámpái kigyúltak, a függöny most ereszkedett össze, az emberek felkeltek helyeikről, minden olyan volt, mintha semmi sem történt volna.

Lovagh is felkelt a helyéről, kiment. A ruhatárban kiváltotta kabátját, kiment az utcára. A hideg levegő nagyon jól esett neki. Gondolkozva lépkedett a fagyos aszfalton. Mi volt ez? Mi ez? Mi ez minduntalan?

Elmondja az orvosnak? Az orvosa mintha nem sokat adna erre az egészre. Legyint rá: ideges képzelődés. Vagy csak belé akarja ezt szuggerálni. Szuggesztióval akarja meggyógyitani? Nem! Ez nem lehet képzelődés. Különben… Tegnap a doktor is megvizsgálta a szemét. Nem mondott semmit, de valóban, a szemét is megvizsgálta.

Látási zavarok, azt mondják, nagyon gyakoriak ideges embereknél. De az ő látomásai valami egészen különösek, különösen objektiv jellegűek. Már eddig is érezte ezt, de még sohasem volt ilyen tiszta és éles. Hogy lehet ilyen pontosan, homály és ügyetlenség nélkül elképzelni valamit? olyan ritkán látott, rajzolni is nehéz dolgot, mint ezek?

Egy pillanatra szinte elnevette magát. Röntgenszemek! Ha valóban a szemidegek baja ez: minő orvosi szenzáció!

– Köszönöm az ilyen szenzációt – mondta egészen fenhangon, mintha az élesen kiejtett gondolatra önmagának figyelmét akarta volna felhívni.

A hangos szó egyszerre kifelé fordította lelkét. Egy feltünően öltözött hölgy haladt előtte a lámpák alatt, a boulevard járdáján.

– Legjobb nem gondolni rá. Elmúlik magától – formulázta halkan, de már ezenközben arra gondolt, milyen különös, hogy azt a megdöbbentő látomást mindig csak hölgyeken, szép hölgyeken látta. Valóban csak olyan hölgyeken, akiknek látása egy pillanatra bárcsak, de izgatta őt. A szép testben a csontváz… A kontraszt… Mégis csak fantaszta, romantikus képzelődés az egész.

– Jó hideg van ma – mondotta és felhajtá a kabátja gallérját. – Hova is megyek?

Hátha éppen a nemi izgalom hozza létre nála e különös hatást? Erre gondolt, mialatt szórakozottan átment a körút túlsó felére. Az asszonyi szépségnek ez a fiziológiai hatása…

Ezt a gondolatot nem merte végiggondolni. Úgyis csak egy hipokondriás ötlet… Borzasztó lenne…

Nem. Most, öntudatlan, ideért a kedvese lakása elé. Itt várja őt minden este. Milyen bájos és milyen jó kis nő! Ő az egyetlen napsugár életében. Azért tartja számára ezt a kis puha fészket. Ha gazdag, ideges és unott családja, előkelő társasága kötelékeiből szabadul, ide menekül hozzá. Vacsorára, édes, meleg szóra, üditő és feledtető enyelgésekre. Ide nem jön utána semmi sem…

Ilyen gondolatokkal ment fel a kis fészekbe. A kedves kettes vacsora egészen felüditette. Sarolta pompás, egyszerű kedélyén megtört minden idegesség. Ezer apróságról talált folyton csevegni valót. S milyen jó, barátságos meleg volt ott benn. Vacsora után odahúzódtak a kandalló mellé és a nagy fotelben összebújtak.

– Tudod mit, édes? – mondotta Sarolta. – Csavarjuk el a lámpát. Olyan jó ilyenkor a sötétben lenni.

Elcsavarták, de nem lett sötét. A gázkandalló széles és vörös, egyre hullámzó fényfolyót öntött végig a szobán. Egész materiális, sűrű fényfolyó volt: fürödtek benne, mint a meleg vizben.

– Ettől a gázfűtéstől mindjárt őrült meleg lesz – mondotta Sarolta. – De azért ne csukd el: olyan szép a fény. Inkább…

És legombolta bluzának nyakát. Lovagh ujjai lassan és becézve választották szét a többi kis gombokat, melyek csöpp ércszerelmesekként nyomódtak egymásba. Nemsokára bájos rendetlenségben hevert a szőnyegen egy csomó ruhadarab.

Sarolta a tükörig lépkedett a fényfolyóban és lebontotta a haját. Aztán kacéran ránevetett Lovaghra. Leeresztette szép hímzett ingét és kilépett belőle.

S ebben a pillanatban egy csúf szürke, szögletes csontváz jelent meg a kályha vérvörös fényében.

KABOS EDE
Ő

Ő megint feltámadt. Átsuhan a világon, mint fiatal leány agyán a legfehérebb gondolat. Amerre suhan, valami csodálatosan rezgő fehérség, tizenkét ragyogó oszlop imbolyog a levegőben. Mintha apostolok egyenes lelke volna. Lenn, a földön felemelik fejüket a fák s a heves gerjedelemtől vékony, zöld rügyek pattannak ki testükből. Nagyon messzi távolból madarak csicsergése hallik, de talán nem is madarak csicseregnek, hanem Ő beszél a rezgő fehér oszloplelkekhez. Az emberek felnéznek a magasságba. Talán csak a tavaszi eget keresik. Talán ŐT érzik. Zsong, áramlik, éled az egész világ. Az a fehér gondolat suhan, egyre tovább suhan. S imhol kert látszik alant a földön, korai zöldbe mártott kert, mintha már virágzanék. Fiatal, szép leány sétálgat a kert kavicsos útján.

Ő (hirtelen leszáll, a tizenkét ragyogó oszlop vele ereszkedik): Ezt a beteg leányt keresem. Meg fogom gyógyitani.

Tizenkét oszlop: Meg fogod gyógyitani.

A leány (átszellemült arccal sétál és semmit sem lát).

Ő (a leányhoz): Mire gondolsz gyermekem?

A leány: Holnap az Ő menyasszonya leszek.

Ő: Az én menyasszonyom?

A leány (csak ismétli, suttogja boldogan): Az Ő menyasszonya leszek.

Ő: Én vagyok Ő.

Tizenkét oszlop: Halleluja!

A leány: Halleluja! Az én lelkemben hárfák szólnak, csengetyük csengenek, holnap az Ő menyasszonya leszek.

Ő (szomorúan): Valaki beszél belőled, aki nem te vagy.

A leány: Igen, én nem vagyok én. Oh mennyi fekete gondolat kigyóját kergették ki lelkemből az én jó anyám, az én drága mestereim! Ha meggondolom, hogy voltak perceim, mikor földi szemek szinte felgyujtottak és lábaim akaratlanul elindultak valaki nyomában, aki jobban ápolta szakállát, mint az én lelkemet. Nem, nem akarok reá gondolni! Más lélek költözött belém s immár Hozzád tapadok szivemmel, lelkemmel, befelé néző szemeimmel: Hozzád aki bennem vagy, én drága vőlegényem.

Tizenkét oszlop (kigyúl, lángol, mintha tüzzel öntötték volna tele).

Ő: A te jó anyád olyanra tanitott téged, amit ő maga sohasem tudott megtanulni.

A leány: Ki suttog itt?

Tizenkét oszlop: Halleluja!

Ő: A te drága mestereid nem ismernek téged és nem ismernek engem. Tanitásuk hideg, mint a kősir, melyből megint kiemelt az én Atyám. Ők eltávoztak az embertől és nem közeledtek az Istenhez. A szivük hiányzik s azt akarják, hogy neked se legyen szived. Ne hallgass rájuk. Sohasem tanitottam én azt, hogy mindenről mondjon le, aki engem akar birni. Nekem az a legkedvesebb, aki semmiről sem mondott le s mégis kiván engem. Akinek semmije sincsen s engem kiván: alamizsna vagyok én annak. Akinek mindene van s mégsem mond le rólam: kincs vagyok én annak. S gyalázza az én keresztülszúrt szivemet, aki azt hirdeti, hogy csak a keveseket szereti, akik mindent odadobnak érte. A sokakat szereti az én szivem és a keveseket is szereti. És csak szeretetet kiván, nem áldozatot. Ha áldozat, már nem is esik jól a szivemnek. Lám, gyermekem, tavasz árad el a világon: és lemondanak a fák, hogy gyümölcsöt, a bokrok, hogy virágot hajtsanak? S amit nem kivánok fától, bokortól, csak tőled kivánnám, aki szebb gyümölcsöket és szebb virágokat rejtesz magadban?

A leány (nyugtalanul néz körül a kertben).

Tizenkét oszlop: Halleluja!

Ő: Halleluja – én irtottam gyomot kemény földekből és kemény szivekből, de sohasem irtottam fiatal virágokat és fiatal örömöket. Ők az én gyönyörűségeim, az én kedves szolgáim. Ha tudnád időtlen-idők óta legfájdalmasabb titkomat. Ime megmondom neked. Én magam is fiatal öröm akarok lenni: Hogy ne az öregek, a szegények, az üldözöttek, a kifosztottak, a magukkal tehetetlenek jőjjenek hozzám és mindig lihegve, mindig sirva. Hogy a fiatalok, az örvendezők, a bőségben élők, az erősek keressenek, nem lemondással, de vágyakozással, nem áldozattal, hanem boldogsággal. Fiatal öröm akarok lenni, a fiatalok öröme. De aki csak egy kis vágyat is áldozott miattam, annak én kevesebb leszek idővel, mint a vágy, melyet miattam megölt. S nem is tanitottam soha áldozatot. Ők tanitották csak, akik emberek, gyarlandók, meg is értettek engem, nem is, és tanitanak, holott tanulnia illik az embernek. Ne nézz rám olyan idegenül. Nem tanitalak egyébre, csak hogy arra a mesterre is hallgass, aki a szivedben lakik. Higyjél az én szolgáimnak, higyjél nekem, de ne fojtsd el szived szavát sem. Mert nem tanithat rosszat egy romlatlan leánysziv. Szeress, örülj – szeretet és öröm közelebb hoz az éghez, ugy vagy az én menyasszonyom.

Tizenkét oszlop: Halleluja.

A leány (kinosan vergődik, halovány, mint a hajnali köd, reszket): Jaj, jaj!

Tizenkét oszlop: Halleluja!

A leány (megrázza magát, merev szemmel bámul a levegőbe, valami imát mormol, amit emberektől tanult, keresztet vet, ahogy emberektől tanulta s aztán hevesen utasitja el Őt): Távozz tőlem, kisértő.

LACZKÓ GÉZA
MERLIN A KOSÁRBAN

A várőr tülke végig búgott az árok vize fölött s a kaputorony kúpos födele alól kirepült az első bőregér s cikkcakkozva suhogott a belső várudvar kápolnája felé, amelynek ajtaján most lépett ki Artus, a nagy király; nyomában a Kerek Asztal tizenkét lovagja, hölgyek.

A szurkos fáklyák elnyúló, láng-magú füstje durván tolakodott be erős szagával a víz és a széna illatába, amit az est küldött fel a rétekről, a kápolna nyitott ajtaján pedig tömjénszag lopakodott ki a menet után. Artus, a nagy király, megállt egy pillanatra s az ég mindjobban kékülő mélységébe nézett. Tizenegy lovag királya iránt tartozó udvariassággal szintén fölfelé nézett, csak Lancelot kereste a karcsú királyné tekintetét.

Artus őszbecsavarodó szakálla megremegett s a tizenegy lovag elsápadt: egy tűzszegélyű felhő-palást közepén homályosan fénylett a Szent Graal kelyhe.

– Urak láttátok? – kérdezte Artus.

– Láttuk! – felelte tiz tompa hang.

Csak Perceval hangja csengett bátran és tisztán:

– Láttam!

Lancelot zavartan hallgatott. Ő már rég lemondott a Szent Graal megszerzéséről, amelyet csak tiszta életű lovag keríthet hatalmába.

Az ebédlőteremben már égtek a fali réz-tartók gyertyái és viasz-fáklyái; s az asztalmester az étekfogókkal most érkezett a konyhából. Artus és tizenkét lovagja helyet foglaltak a Kerek Asztal körül, a nők hosszú asztalának fejére pedig Merlin ült, az ősz királyi varázsló és próféta; jobbján Geniévre, a karcsú királyné; balján Aiglentine, Keu pajzán kedvese. A lovagok vitéz csörömpöléssel ettek; a nők asztalánál selyem suhogott s Merlin szakálla lengett vidáman.

A királyi ételkóstoló már pirosra tömődött a kóstolgatástól, de a lovagok még nem fejezték be lakomájukat, pedig a nők előtt is már rég odafagyott a zsír az aranytálakra. A nagy király most intett s a nők fölemelkedtek; a lovagok fegyvercsörgéssel, mosolygással, szives köszöntéssel búcsuztatták őket. Azután fürge apródok koppantották végig a gyertyákat s ahogy az ajtó rácsukódott az elmenőkre, előkerült a kis breton hárfa és fölhangzott az ének Uther és Igerna szerelméről, amelynek gyümölcse Artus, a nagy király.

Merlin hosszú szakálla csücskét pödörgetve siklott a lépcsőkön az udvar felé. Csak egy-két bűzölgő fáklya pislogott s a középső bástyatorony tetejéről az őr vontatott kiáltása hangzott szét az éjben. A nők lassan haladtak az épület déli szárnya felé, úgy hogy Merlin még elérte Aiglentinet éppen a ciszterna mellett.

– Aiglentine, tartod igéretedet? – kérdezte hosszú, szikár alakjával a leány fölé hajolva halkan.

– Tartom, uram, Merlin, – felelt remegő szemöldökkel a leány.

Merlin hangosan búcsuzott:

– Ó, hölgyek, akiknek szépsége egyenesen az Úr kezéből került ki, hogy a természet elámuljon, szép álmokat és vidám ébredést! – és libegő barna ruhájában átvágván az udvaron a nyugati szárny felé tartott.

Tücskök ciripeltek körülöttük s valahol mélyen, messze békák kuruttyoltak.

Ahogy Merlin alakja eltünt a sötétben, Aiglentine csengő nevetésre fakadt. Az éj hűvös szellőkarjaival meg-meglibbentette a nők kúpos fejdíszéről leomló fátylakat. Aztán beállt újra a csönd a néptelen udvaron, amelynek közepéről egy öreg patkány figyelt széjjel.

Az éj még fordulójához sem ért, Merlin már fekete köpenyegben lopakodott a palota déli szárnya felé.

– Tehát igen, – gondolta. – Vitéz Keu barátom, öklelő tornák harcosa, aludj nyugodtan, kedvesed szépsége nem marad ápolatlanul!

A palota déli szárnya felé emelkedő külső nagy fal tövében meglapult és hármat sivított, mint a farkaskölyök. Aztán várt. A felső emelet egyik ablaka kinyílt s valami sötét dolog bujt ki rajta, ami a fal mentén lassan lefelé ereszkedett. Merlin odalépett. Gyorsan körültekintett: senki. Beleült a kosárba, elhelyezkedett benne s kötelét meghúzta vigyázva háromszor. A kosár a földet súrolta, fordult egyet jobbra, egyet balra, aztán megindult a magasságok felé. Közbe-közbe szelidet koppant egyet-kettőt a falon, majd kilendült messzebb s egyszer egy pillanatra megállt. Merlin lehunyta szemét és Aiglentine mezetlen alakjára gondolt. Felpillantott. Megint megállt? Ó, a szegény! nem birja, pihen… Vagy még meg se indult? Még mindig áll? Várjunk. Na jó, de meddig várjunk? Szeliden meghúzta a kötelet. Semmi válasz. Várt. Megint meghúzta, de most már erélyesebben. Hej, Aiglentine! Nem felel! Mi ez? Megrettent: kelepcébe csalták volna? De megnyugtatta magát. Legyünk türelemmel, valami baj lesz odafönt. Kissé mégis messze van az az ablak. No, nem baj, a földtől nincs nagyon messze. De mégis, tisztességes magasságban van, a várfal fölött lebeg már. Újra meghuzta a kötelet. Semmi.

Valahol léptek kongtak és egy oldalba rúgott macska nyivákolt.

Megrántotta a kötelet és aggódva figyelte, emelkedik-e már. Nem. Hűvös szél libbent az arcára; újra meghúzta a kötelet. Csend és nyugalom. Kezdte már biztosra venni, de hinni még se merte… Csak nem? Engem, Merlint? Belőlem merne csúfot űzni? Majd meglátjuk! Hátha fölmászna a kötélen? Nem, ahhoz nincs elég ereje. Most már egészen határozottan tudta, hogy itt fog megvirradni. Dühösen morzsolgatta szép hosszú szakállát tehetetlensége biztos tudatában. Persze, hát mit is csinálna, a pálcája nincs vele, a gyémánttal rakott kis fekete pálca s az éjszaka koromfekete. Az egyik lába elzsibbadt. Fogta és kidugta a kosár karimája fölött a sötétségbe. A szépségébe elmerült mélyen kék ég csendesen csillogtatta saját kedve töltésére az apró csillagokat. Brr! Harmattal borított lába érezte a hideget. Visszavonta, de már későn. Egy óriási tüsszentés halk brekegéssé fojtva tünt el köpenyege szárnyában. Összekuporodott, betakargatta magát, mint aki megnyugszik végzetében és megpróbált elaludni. Eh! Nem lehet. Helyzetet akart változtatni. A kosár egyet billent. A bal keze egészen meggémberedett a kötél fogásától; fölváltotta a jobbal. Hát nem lehet ennyi ideig guggolni! Úgy érezte magát, mint a gúzsba kötött lábu fogoly róka a paraszt vállán. Brr! És ez a nedves hideg. A keze ökölbe szorult és a szíve remegett a dühtől.

Az éj sötétjébe világosság szüremlett s szép egyenletesen eloszolva a legkisebb zugba is jutott belőle. A várfal tetején megjelent egy vitéz, maga még sötétben volt, de lándzsája hegye meg-megcsillant.

– Hej, ember! – kiáltotta Merlin rekedten.

A vitéz megállt, nézett, aztán megfordult és eltünt arra, amerről jött.

Nemsokára aztán a déli szárny sarkán egy kis csapat fordult be s nagy komolyan a függő Merlin felé tartott mereven párhuzamos, egyformán hátrafelé hajló lándzsákkal. De ahogy közeledtek, a lándzsák merev tartása mintha engedett volna, a fénylő hegyek egymás felé hajoltak, erre, majd arra csillogtak, sőt néha csengve koppant egyik a másikon. S ahogy a kosár alá értek, harsogó nevetés kerekedett a hajnali csendben.

Merlin, akit egy kisebbfajta ostromlétrával hoztak le kosarából, nem tudott a talpára állni. Üreges szeméből ezer átok sziporkázott a katonákra, egy ablakban megjelenő ősz fejre s a betegszállító lóra, amelyen hazavitték a palota másik szárnyába. A famulusára rámordult, öreg gazdasszonyát kizavarta a szobából s bár láz rázta tagjait és álom nyomta szemét, ágya mellett egész éjjel özvegyen égett mécsét kitette az asztalra, bűvös pálcájával kört vont köréje s a négy égtáj irányában négy mágikus jelet rajzolt belé, aztán pálcájával elsimított a láng fölött és elfújta.

Az ágy melegében magához térve, elalvás előtt elmosolyodott s kajánul vakarta meg szakálla tövét.

Nem sokat aludhatott, amikor zajra riadt föl. A vár udvarán, ahova Merlin ablaka szolgált, két poroszló ütemesen pálcázott egy szolgát, a konyha tüzének éjjeli őrét, mert ki hagyta hunyni a parazsat s mulasztása leplezésére utóbb vonta be csak a hideg üszköket hamuval. Bőgött, mint Behemót.

A konyhában ezalatt a főszakácsmester frissen pofozta a kuktákat, mert nem tudtak tüzet éleszteni. Maga feküdt most neki, pocakját neki támasztva a földnek. Mögötte álltak félkörben az izzadságtól csapzott hajú, vörösre képelt kukták és ámulva tapasztalták, hogy nagyhírű mesterük sem szerencsésebb a tűzgyujtásban, mint ők voltak.

A cselédség konyhájából most rúgta ki egy izmos láb a szakácsnét, aki sivítva sántikált végig az udvaron.

Mire a nap fölkelt, mindenki tudta, hogy a várban sehol sincs egy szikra parázs se. Nincs mit tenni, szégyen, de le kell ereszteni a felvonó hidat és gondatlanságukat bevallva tüzet kérni a középső várból. A tűzért menő szolgák a várárok mellett asszonyokkal, férfiakkal találkoztak.

– Hova mentek polgár! – szólt oda egy fegyveres szolga a csoportnak.

– Vitéz uram, már csak bevalljuk, elaludták az őrök az eszüket, nincs tüzünk. A várba igyekeznénk…

– Hát nincs kovátok, taplótok? – kérdezte amaz gőgösen.

– Nem vet tüzet a kovánk, a taplónk nedves… – szólt remegve a polgár.

– A tietek is? Megrugjalak, polgár? Ne tréfálj!

S a fegyveres szolgák csörtetve folytatták útjukat s a szepegő asszonyok félve oldalogtak a belső várba baktató polgárok után.

Az alsó várnak a külvárosokra nyiló kapuja előtt parasztok gyülekeztek.

– Hová, paraszt?

– Ha megengednék az őr urak, tűzért mennénk a várba, – felelt a legöregebb.

– Kódis népség! – szólt az őr és odább lépett, utat nyitva a parasztoknak.

A belső várból most lovas emberek száguldtak ki és oszlottak el a négy égtáj irányában. Benyargalták a középső, az alsó várat, a külvárosokat s egy óra mulva lihegve jelentették a főudvarmesternek, hogy Artusnak, a nagy királynak, várában és városában sehol egy szikra tűz sem ég.

A főudvarmester elrendelte, hogy mielőtt bejelentené Artusnak a különös esetet, meg kell próbálni minden módot, amelylyel tűz gerjeszthető: egy csoport vitéz mégis csak kovából próbáljon tüzet csiholni, egy másik száraz pálcát forgasson száraz fadarab mélyedésében; menjenek néhányan a mezőre, nem rejt-e tüzet fülledt boglya mélye; a várkápolna káplánja imádkozzék, hogy az Isten nyila sújtson reves fába tűzgyujtani.

Hiába minden! Artus ebédelni akart s így hamarabb rájött mindenre, mint a főudvarmester várta. Hiába minden! A nagy király ebédjét mégis csak szárított halból, füstölt húsból s valami magvakból kellett összeállítani.

Ebéd után Merlinért küldött Artus. Merlin üzente, hogy nem mehet, ágynak esett. Artus kezébe vette pallosát; hüvelye köré csavart szíjjának drágakövei komolyan csillogtak. Szakállát megsimította, intett a tizenkét lovagnak és megindult Merlin lakása felé.

A menyezetes ágyból morgó nyögés hallatszott az érkezők elé.

– Merlin, varázslóm és prófétám! Váramban és városomban az éjjel a tüzek mind kialudtak s azóta nem ébred szikra taplóban sem.

Merlin kifelé fordult, egy csésze zavaros levéből szörpentett egyet és megszólalt:

– Tüzedet el én oltottam.

Tizenkét pár szem villant össze és tizenkét marok szorult össze tizenkét kardmarkolaton.

Artus békére intette őket.

– Ha tetted, tudod, mért tetted! – Szólt Artus ráncolt szemöldökkel. – De honnan nyerjünk tüzet? – kérdezte emelt hangon, szigorúan.

– Merlin keze el nem érte.

Tűzforrássá legyen érte! – felelt nem kevésbbé keményen Merlin és befordult.

A tizenkét lovag türelmetlen mozdulatot tett, de Artus a nagy király gőgösen intette nyugalomra őket.

– Az ég hozza meg gyógyulásodat, – szólt és ment, nyomában a tizenkét békételen lovaggal.

Dobosok dobolták várban, városon:

– Merlin keze el nem érte,

Tűzforrássá legyen érte!

Öregek makogták, asszonyok sivítozták, gyerekek danolták, de senki sem értette s egész nap nagy ijedelem óbégatása lebegett a házak között.

Aiglentine szobája csendjében sírt és a csipkéjét tépdeste. Félt, remegett. Letérdepelt feszülete elé és tízszer is elmondta a szorongók imáját.

Az arca piros volt, halántékán a két finom ér árja megdagadva lüktetett, ahogy belépett a terembe, amelynek sötétjében félénken húzódott meg csak a napfény. A magas, csúcsos támlájú székekről feléje pillantottak a lovagok és Artus elhallgatott. Szokatlan időben szokatlan jelenség mit kereshet a király előtt?

– Hogyan, már jönne a hajnal, hogy ime követét küldi előre hamvas arcodon? – kérdezte Artus s a tizenkét lovag örömmel mosolygott hallván a finom bókot.

Aiglentinenak szeme ijedten tágult s kis ajkát zavartan harapdálta. A király megértette és távozást intett a lovagoknak. Tizenkét magas, csúcsos támlájú szék robbant hátra az asztaltól, mely körül a Szent Graal megszerzéséről tanácskoztak nagy titokban, gonddal. Mentek és mosolyogtak, csak Keu nézett kérdően a leányra, aki elkapta a férfi szeme elől a tekintetét.

– Királyom! Nehezen jöttem, de jönnöm kellett, mert azt hiszem, hogy én…

Artus várt.

– Tudod, Merlin kerülgetett és zaklatott, futott utánam.

– Mint a rózsaszín arcú hajnal után fut az éj, – mondta Artus.

– Bántott, nem hagyott, nyomomban volt.

– Mint nemes őzikének a vadász, – mondta Artus,

– Én untam, találkára hívtam, kosarat bocsátottam le neki az éjben és ott függött aztán hajnalig a föld…

– … és a mennyország között… Hát ezért a bosszú?

A méltatlankodás ráncai húzták össze Artus bozontos szemöldökét, de fojtott nevetés erőltette széjjel szája vonalát:

– Gondolod?

A leány kérlelve nézett az uralkodóra s elfordult.

– Igen egyszerű! Fogd ezt a mécset, menj a szomszéd szobába és ha égő mécscsel jössz ki onnan…

Aiglentinenak könny csurrant az arcán, amint kezébe vette a mécset s a másikkal köntöse szárnyát emelvén a szomszéd szobának tartott.

Artus a trónján összekulcsolta szakálla alatt a két kezét s úgy nevetett, mint ahogy a közönséges halandók kuncognak… és, tudja ég, nem tudott haragudni a száritott tökmag-ebéd miatt sem Merlinre, sem Aiglentinera.

De nyílt az ajtó és belépett rajta Aiglentine. Zöld posztó ruhája hajlékony termetének puha vonalához simulva omlott a földre. Csipőjét rubintokkal himzett zöld selyem öv fogta körül, amelynek a ruha alól elő-előtünő piros papucsokig lecsüngő széles végét remegő térdei paskolták járás közben jobbra-balra. Arany paszománttal szegélyezett vörös palástja hosszan húzódott utána. A szűk ruhaujj borjuszájuvá szélesedő prémezett nyilásán félve bújt elő fehér keze, amelyben ott remegett a libegő lánggal égő mécses.

A nagy király fejedelmi hahotára fakadt:

– Jól sejtetted, leányom!

Sietve vette Artus a mécses párját és a füstös belet oda tartotta a lánghoz. A láng meglibbent, de tüzét nem adta tovább. Mind a ketten egyszerre emelték fel egymásra tekintetüket. Aiglentine szemét rémület homályosította el, Artuséban nagy jókedv belső nevetése szikrázott.

– Merlin hatalmas! Menj haza, leányom, és várj.

Aiglentine arcát két tenyerébe temetve zokogta bánatát hazáig.

A Kerek Asztal közepén ott égett a kis mécses, mikor a tizenkét lovag belépett a terembe. Artus pedig nevetett. A lángot megpillantván, Tristan vidámat horkantott, Gauvein csendesen vihogott, Bedeur combját verdesve röhögött, Ider piros arccal pukkadozott, Modred hangosan hahotázott, Vigamur kerekre nyitott szemmel vigyorgott, Vigalois könnyezve fogta a hasát, Lancelot arcán széles, buja nevetés játszadozott, Ivein finoman Erecre mosolygott, aki a szemével vágott vissza neki. Csak Perceval nézett csodálkozva társaira, mint aki nem érti és Keu mogorván, mint aki nagyon is érti.

Aiglentine, mint a galamb, amelyik szobába tévedve, hol ijedt nyugalommal gubbaszt egy bútor ormán, hol rémülten csapkod kuszált szárnynyal szerteszét, majd térdeplőjén sírta bánatát imakönyvére, majd izgatottan járt föl-alá. Egyszer csak hirtelen megállt a szoba közepén és figyelemmel neszelte a külső világot: semmi. Hál Istennek! De igen, mégis, mégis! Fogát az ajkába vágta: mégis! Zaj hangzott fel kivülről: növekvő emberár tompa zúgása, amely csakhamar elöntötte az udvart, végig állta a lépcsőket, megtöltötte a folyosót, beözönlötte a külső termeket. Aztán megnyílt az ajtaja és apródok, szolgálók hozták be rajta halommal a legkülönfélébb tűzszerszámokat: kócbelű kis kézi mécsest, vékonyka gyertyácskát, szurkos fáklyát, zsíros alágyújtó fácskát, szalmacsutakot, faggyúba mártott szöszt, nádcsomót, kövér-lapos taplógombát. Aiglentine ijedten nézte a különös vándorlást. Az apródok, szolgálók lerakták lába elé mind és belső pukkadozástól feszülő piros arcocskákkal, vörös pofákkal hátráltak ki az ajtón. Aiglentine elnevette magát és kényes cicus-mozdulatokkal látott a dolgához. A mécsesnek, gyertyának szivesen adott tüzet, de az erőszakos fáklyát, a kulláncskodó fácskákat, a durva csutakot, az aljas szöszt, a pökhendi nádcsomót immel-ámmal ajándékozta meg az éltető lánggal. A finom kezű taplót ellenben meg is símogatta. Kint örömüvöltés fogadta az égő tárgyakat. Aiglentine ellenben büszke volt, mert úgy érezte, hogy nemes és nagy volt. Meg is kérdezte kis barnahajú apródját, hogy ugye mindjárt vége lesz, most már van az egész városnak tüze.

– Ezek csak a király belső cselédei voltak – felelte szolgálatkészen a kis fiú.

Aiglentine levágta magát az asztalra és sírt. De kint nőtt a zúgás, nőtt a tömeg.

Apródok és szolgálók egyre hordták a különféle gyujtó szerszámokat Aiglentine szobájába, amelynek ajtaját szinte beszakította már a folyton növő sokaság. A várbeliek után a városbeliek, aztán a parasztok szorongtak, handabandáztak, susogtak, kiabáltak az ajtón túl. Vén asszonyok sértődött szeméremérzettel mérgesen nyujtották át az apródnak mécsesüket vagy gyertyájukat, a papok kenetes rajongással, hülye paraszt fiúk széles vigyorgással, kackiás parasztlányok csípőjüket riszálva, a városvégi rimák irigykedve, pocakos polgárok képzeletüket gyertyájuk után menesztve, vitézek bajuszpödörintéssel, íródeákok dülledő szemmel, – de csak egy ideig, addig, amig kevesen voltak. Mikor aztán megkezdődtek a taszigálások, öklelések, gyomorba lóditások, csípések, sarulehágások, senki sem törődött már egyéni kis gondolatának nyilvánításával, felőlük lehetett volna már az ördögök nagyanyja a tűzforrás, bánták is ők. Végezni, menni, – ez a gondolat irányította cselekedeteiket és keverte epéiket. Csak a nagy hülye paraszt suhancok vigyorgó flegmáján nem fogott semmi. Tűzforrásokat kezdtek keresni a tömegben s ha valamelyikük pofot kapott egy-egy szendébb hajadontól, kórusban röhögtek rajta.

Aiglentine már nem győzte, a keze egyszerüen leesett és le kellett feküdnie az ágyra. Egy belső leány segített neki. De hiába, a tömeg nem oszlott, inkább nőtt és nőtt vele a zaj, a zavargás, a türelmetlenség.

Ajtaja előtt hangosan rikácsolta egy fogatlan banya:

– Hej, de nagyra tartja magát, hogy Belzebúb legyen a vőlegénye!

– Ó, a szűzi hajadon! selypítette egy másik.

– Hát Keu nem jön tűzért? Hihihi! – köhécselte a harmadik.

– Egy ilyen rátartós kisasszony miatt egész határ bűnhődik. – Bezzeg kerülgette volna az én Marcsámat a Merlin nagyságos úr, most nem lenne ilyen zavar mindenütt! – hangzott a tömegben.

– Este lesz, hé! – rikkantotta valaki.

Aiglentine lázasan kérdezte, hogy mennyi ideig tarthat még ez. Az apródok azt mondták, két napig, de a szolgálók három napot is mondtak. Aiglentine sírt, zokogva csuklott. Mi köze neki az egészhez? Ő ezt nem bírja ki! Felkönyökölt ágyán, egy ideig maga elé bámult, aztán hirtelen odakiáltott az egyik apródnak:

– Hivjátok Merlint! – és rémülten ráncolt szemöldökkel hanyatlott vissza ágyára.

De a tűzre való tárgyak búcsujárása nem csökkent. Aiglentine már nem törődött semmivel; hagyta, hogy azt csinálják vele a lányok, amit akarnak. Csak akkor ugrott föl az ágyról, mikor egy apród Merlin érkezését jelentette.

A vén varázsló szakállát csavargatva lépett a szobába. Szemszögletének szarkalábain gúnyosan megelégedett mosoly villogott. Hajlott háttal, tenyerét vízszintesen kinyújtva intett távozást apródnak, leánynak.

Aiglentine szepegve sírt és remegett, de Merlin simogatva figyelmeztette a külső zajongásra, amelyből örömrikoltozva emelkedett ki Aiglentine és Merlin neve. Azután kitárta az ablakot: az alkonyi szürkeségben egyszerre pislant föl minden ház ablakában a fény. Aiglentine fölbátorodva bontakozott ki a vén próféta karjaiból, de ekkor a sok fénypont hunyorgó pillákkal kezdett kialudni.

– Hohó! – mondta Merlin magához szorítva a lányt.

És odakint sziporkázva csattant föl mindenütt a fény, a láng.

RÉVÉSZ BÉLA
NÉMA ÉNEKEK

Az ünnepi este már áthajolt az északába, a kis viaszgyertyák ellobbantak, de egy-kettő még perzselte a karácsonyi fenyő olajos ágait és nehéz szagokkal itatták át a kicsiny szoba levegőjét. A mécses aljában csak én virrasztottam. Mákos kalács, pálinkás üvegek hevertek az asztalon. Az albérlők, akik itt laktak, már beleroskadtak az álomba, a mámor szeliden és egymás után ledöntötte valamennyit és az ágyakon, a földön mozdulatlanul feküdtek az emberek. A mécses árnyai libbentek, rebbentek és fakó világosságokat hasitottak ki a terhes levegőből.

Odakünn esett a hó, ájtatos emberek éjféli misére bandukoltak. A szomszédságban megkongatták a harangokat, búgtak, zúgtak, a templomi hangokra ráomlottak az alásüppedő hófátyolok, megfogták, csöndesitették a harangok énekét és álmodozó emberek fölé halk muzsika szállott be a szobába…

Én azt álmodtam, hogy álom vagyok, látok és hallok, sziveken keresztül, néma énekeket. Petrus bácsi ágyán a fonográf muzsikált, pedig Petrus bácsi aludt, leoldott falábát ölelgette, mint a szerelmesek a gyönyöröket, de a fonográf dalolt és dült belőle a sok szomorkodó ének, belekapaszkodtak a hangok danájába. A dalok közül az egyik fölkapott a szárnyára, libegtetett, röpködött velem a magasságban, aztán hirtelen lejtőzött és ráültetett az egyik ágyra.

– Ez a Mari… a Mari…

Két karját ráfonta a mellére és az arca mosolygott.

Megcsókoltam a Mari fejét és álmai kiröpültek hozzám.

– Gyönyörü kis csibém… súgták testvéreim, a Mari álmai.

– Gyönyörü kis virágom, mit csinálsz?… szemecskéid ugy-e rám néznek? Kis kezecskéid értem nyulkálnak?… Fölvettek?… nevetsz, nevetsz kis rubintom? én vagyok a te rossz cudar anyád… Fölvettek a kapuból? Talán egy nagy úr és most selyembe pólálnak… Ha ott felejtettek?… hogy melegitettem, fujtam az orcádat, a kezecskéidet… ha ott felejtettek… juj, hideg nyilak hasogatják a szivemet… Úgy-úgy kis bogaram, cuclizzál, cuclizzál, majd szétreped a mellem. Mind a meleg édes tej a tiéd, csak a tiéd… Kapirgálsz? Kapirgálsz?… na ne csiklandozz… szivjad, szivjad kis rubintom, mert megszakadok, már szivemnek szalad a tej és kiszakitja az én bűnös testemből… Egyél, egyél, egyél, kis csibém…

Mari mosolygott, az álmok daloltak, csicsijja, babuja, csicsijja, babuja…

Arany, ezüst csengett, a másik sarokban sok tallér pengett, Vakurka pénzekkel harcolt. Benn volt a pénztárnál a bankban, ahol szolgált. Az álmai görgették a kicsi és nagy pénzeket, guritgatták a halvány nikkeleket, kacagva gurultak az ezüst, arany-koronák, ütődtek, csörrentek és fölöttük sóhajosan röpdöstek a tarka bankók. Vakurka kaszált a kezével, ide-oda nyult és összefogdosta az elszabadult pénzeket. Bedugta valamennyit a zsákba, a bankókra szallagot húzott és gyültek körülötte a zsákocskák, a bankóoszlopok. Az álmok csöndesedtek. Vakurka leemelte a szárnyaikról a tallérokat, valamennyit eltakarította és dünnyögött, nyöszörgött.

– Haza… haza…

Álmai kiröpültek az ég alá és behozták a hófátyolokat és reszkettek, hullámoztak Vakurka előtt. Méhükből hullott, dült alá a liliomos csillogó hó. Fehér tájékokat úsztattak az álmok, szűzi tisztaságban fehérkedett ember, templom, az ég. Az álmok sugták:

– Moszkova… Moszkova… nyílnak a kapuk, három az óra… a görbe utcákon mennek a testvérek… Jeges a föld, jeges az ég, sugaras minden, a föld fölött, az ég alatt. A hold megnyitja opálos palástját… ráboritja a tornyokra… a Kreml tizennyolcablakos tornyára, Mária templomának aranyos kupoláira… Szikrázó utakon most mennek, bandukolnak a templomba, a testvérek. A harangok csilingelnek, átszállnak a zuzmarás fákon és a jégsípok megszólalnak… A fák énekelnek… Moszkova dalol… goszpodij pomiluj…

– Haza… haza… súgták az álmok és vitték Vakurkát templomokon keresztül, át a diadalkapukon, kifaragott paloták között, végig a koronázási utakon s megállt a folyó mellett, ráment a hidakra és nézte, amint dús, lassú hófátyolok nesztelenül merülnek alá a vízbe…

Vakurka ümmögött, nevetgélt:

– Lopni fogok… lopni.

Megfogta az egyik pénzeszsák száját és felorditott:

– Jaj…

Az aranyak összefutottak a zsákocskákban, sikoltottak, zenebonásan egymás körül kavarogtak és ujjongva, sikongva fellökték magukat a levegőbe. A tallérok Vakurka fölé repültek, arany testükből ábrázatok nőttek ki hirtelen; grimaceok csúfolódtak a sárga szemükben, a petyhüdt ajkuk körül és vigyorogtak, bámészkodtak Vakurkára. A vén szolga hanyatt vágódott és nyúltak, emelkedtek körülötte a bankóoszlopok, egymáshoz épültek, összefogtak és Vakurkát nyoszolyájáról elillani nem engedték. Fölötte zengett, üvöltött a pénz, mellette suhogtak a tornyosodó bankók és Vakurka leigázva, dermedten feküdt a bankósirban…

Muzsikás volt a levegő. Petrus bácsi fonográfja hangosan énekelt, fojtott dalok csalogatták maguk köré az álmokat. Az ágyakon magukra maradtak az emberek, meredten elnyultak a matracon, mint a döntött fák az erdő avarában. Petrus bácsi fonográfja bolondosan énekelt, rozzant torkából tréfás, nevető hangokat lökött föl a magasba és mi összesuhantunk, összeölelkeztünk és röpködve a pihenő fejek fölött, lejtőztünk, táncoltunk. Az álmok zsongtak, nyűgösködtek, de énekeltek is és olyan volt a hangjuk, mint a méhhivogató üvegcsengőké, amiket a kertekben megfuj a szél. Engem, testvéreim az álmok, magukba fontak, dajkáltak, s titkos titkaikkal megütögették a szivemet, mely most megnőtt, a síksági ég pereméig megnyilott a két ölelő karja és a szivemben volt a világ, emberek, bújdosó szenvedéseik.

Petrus bácsi ölelgette a falábát, a fonográfja már csöndesitette a Carnevált és vontatottan bujtak ki belőle a dalok s az álmok libbentek, alászállingóztak és mire csönd lett, besuhantak a koponyákba. Az egyik testvérem szárnyára emelt és ráröpültünk a kórházi szolga fejére. János szántott agyában fölébredtek, fölszökkentek a rejtelmek.

János gagyogott, morgott:

– Na… ne…

De agyában nászt ültek az álmok, az egyből lett kettő, párzottak, sokasodtak és sodorták eléje a kadávereket. Dermedt karok görcsösen a levegőbe kaptak, örökre bezáródott szemhéjakra kiültek a nagy üveges szemek, a húsos fejekből a csontvázak kidugták a koponyájukat.

János dörmögött, káromkodott, fölemelte a kezeit és durva sietséggel hagyigálta messzire magától a halottakat. Szivek táncoltak eléje. Kicsi és nagy, fonnyadt és húsos szivek s vadul lüktettek. Behorpadtak, kiduzzadtak, ujjongó és síró hangok zúgtak ki belőlük, de valamennyi sírt és könnyeiket ráhullatták János arcára. János kaszált a kezeivel és hessegette maga mellől a kavargó sziveket, de hirtelen megbicsaklottak a karjai, a fejét rányomta a matrácra és rámeredt a legvadabb szívre, mely az arca előtt táncolt. Az meg-megütögette forró testével az ábrázatát, rászökkent a mellére, táncolt a feje fölött, aztán sikoltva, kacagva visszaugrott a szivek közé. János fölordított, a szive után kapott, megvágta a mellét és sírt, üvöltött:

– A szivem… a szivem… hol van a szivem?…

János ütötte-verte a fejét. Beleestem a levegőbe… ágyak fölött úszom és libbenek… Ki vagyok én?…

Érzések között hajókázom és találkozom a nem ismert fájdalmakkal, a szikkadt földnél szomjasabb vágyakkal, bús arcú reményekkel, tépett-égett örömökkel. A testemet nem érzem és mégis van szemem, mely sugaras rést tör sötét agylabirintusokon keresztül, melyben most ott örvényeskedik a mindenki álma. Én se éltem eddig? Aki igazán vagyok, rejtőzött eddig bennem? most kapott szárnyra, mikor az éjszaka lefujta rólam a hús és csont béklyókat? a mikkel röghöz szögezetten csak bambán álmélkodtam, álmélkodva csudálkoztam?… És most röpülök, emberek fölött keringőzöm, a koponyák megnyilnak előttem, a szivemet ráteszem a szivükre és mi halkan összedobogunk.

Megölelem az egyik álmodót, sugaras az arca.

– Ez a néma… a néma…

Ivesen rángatódzik az ajka, kinyitja, csukja a száját és csattogtatja a fogait és vak hangokon nyávog, ugat, bődül:

– Üm… üh… hő…

Mosoly-lárva száll szomorú arcára, titkos gyönyör ideges ráncokba szedi, kisimítja a homlokát, a kezeivel döfdösi a levegőt; a néma beszélget.

– Milyen a hangom?… Az embereknek hápog a szájuk és csak azt látom, hogy mosolyognak, vörös lesz az arcuk, néha könnyes a szemük… Én most beszélek, de nem hallom a hangomat… Milyen a hang? Érezni lehet? Meleg talán vagy illata van, mint a virágoknak? mindenkinek van hangja? a fáknak is? csak nem hallom, mikor bólogatnak, mikor leveleket perditenek a földre?… Nevetek én vagy sírok? Pedig érzem hogy örülök, forró a fejem, testemet csiklandozza a boldogság… jaj… mozog valami a fejemben, rángatja az agyvelőmet, tüzes kigyók hemperegnek benne és kinyujtóznak… belesiklanak a füleimbe. A hangom… a hangom… jön a hangom… emberek, emberek… kacagok, kiáltok… Juliska szeretlek, összebujok veled, de gyönyörű, amit mondasz… menni kell már a gyárba, hogyan sípolnak, hogyan ordítanak… édes kicsi fiam, ujra megsiratlak, ujra eltemetlek, hallom a jajgatásomat, a kicsi harang is sikolt – hallom már, hallom – mert beágyazunk a földbe.

Petrus bácsi fonográfja muzsikált, pedig Petrus bácsi a falábát ölelgette. Rálibbentem a fejére, kocogtattam, csókolgattam, meg is nyílott, de Petrus bácsi feküdt a koldus falába mellett, nagy nyugalomban, álmok nélkül.

KAFFKA MARGIT
SZENT ILDEFONSO BÁLJA

I.

Azon a borus, híves januáriusi napon nyugtalansággal vegyest boldogan; ijedezőn vagy repeső szivvel öltözte magát minden főrangu szüze Toledo városának. A jeles szent, kinek neveünnepére annyi fiatal szívek néztek várakozón; hajdani időben volt érseke az ősi császári városnak; amikor a lelkek még nem élhettek olyan boldog biztonságban afelől, hogy mit kelljen hinniök; mint később, jeles korszakában a szent inkvizició szorgos őrködésének. Ő volt az első, ki irott könyvbe foglalta az egek Királynéjának szeplőtelen tisztaságát. És évszázadokon át szokás maradt Toledóban, hogy a város kardinális érseke bált adjon e napon éjfélig az Alcazár legnagyobb disztermében; hivatalos lévén erre minden tisztes és előkelő nemesi hajadon, de ez egyszer esztendőnkint anyai, öregasszonyi, mindennemü illendő otthoni kiséret nélkül. Sőt minden leányzóért maga ment el az este beköszöntével leghivebb lovagja, ki szivének szándékával szerette; ékes kocsijába ültette a hajadont, ki bátorsággal bizhatta magát akármely toledói nemes kezére e napon. Mert az estélyen, ugy mondták, bálanyaként maga a Megváltó szüzanyja van láthatatlanul jelen; ő vigyáz a finom udvarlások nemes és tisztes kellemére; a vérek felgerjedésére táncos mozdulatok lejtése közepett; és soha, senki nem emlékszik rá, sem föl nem jegyeztetett, hogy valaha is valami botránkoztató eset történt volna Ildefonso napjának éjjelén. Sőt inkább azt a lovagot, ki valamely leányt kocsiján vitt az Alcazárba ilyenkor és ott véle mulatta el az éjjelt, már majd szinte törvényes mátkának vette a társasági illem. „A szüzanyától kérte meg a leányt!“ szokták mondani az ilyenről…

Donna Isabel de Carranza is ott ült márványos kristálytükre előtt, alabastrom fésüi, ezüstmivü balzsamos szelencéi közepett; könnyü, százráncu len-gyolcs pendelyében, mely himzett, drága csipkétől volt habos. Letakart asztalkán nyitva állt előtte a nehézveretü ékszerláda barrocco gyöngyeivel és cizellált-arany násfáival, melyek tompán ragyogtak a viaszfáklyafényben. Egy sokszárnyu, borostyánszinü brokátfal keritette el az asszonyi hivság e selymes kápolnáját a nagy hüvösszinü palotaterem kongó terétől, mit be sem tölthetett a kandalló melege s hol az ólomrecés ablakok hosszában szűzi, ijedős renddel sorakoztak a keresztlábu, magas ébenfa-székek.

Donna Isabel fehéren és puhán ült ott, magafelejtett meghajlásával karcsu és pompás lányderekának, mint a kihántott, finom és nyers, ropogós dióbél édessége; ahogy sohasem látta őt idegen szem. Anyaszült, drága formáit találgatni lehetett volna most, mint a kathedrális Merengő Madonnájáét; de a süppedő szőnyeg közepén ott állott már – maga keménysége erejével megállott üresen – a réteges, dudoros, brokáthimzésü és aranypaszomántu rokolya; vastag csipő-hurkákkal széttartott, kemény vasabroncsokkal bélelt nagyuri öltözet; hogy elbilincselje és lezárja, mint egy pecsétes titkot; hogy megterhelje, mint az erény sulya és külön rekessze mindenektől, mint a hódolat.

Donna Isabel árva volt; atyját, a Rettenetes Pedrot és anyját, a szigoru arcu, halvány donna Blancát csak festett képeikről ösmerte; s hajdani tápláló dajkája, duenna Agneda öltöztette most: kövér, ügyes ujjaival vörösszőke, dús haját tornyozva és langyos balzsamfürdővel fürösztve arcát, vállait és kezét. Közben egyre fecsegett madre Agneda; mig urnője lehunyt szemmel tűrte dolgát, de néha türelmetlenül, kurtán szisszentve sóhajtott.

– Te leszel a legszebb, te leszel az első! Hiszen rokonod a kegyelmes kardinális, Gonzales de Mendoza, a mai bál patrónusa! És ő bizonnyal jó szemmel nézi melletted Alvaros de Lunát, a guadalajarai lovagot.

– Meghuztad a hajam!…

– Mért ne nézné jószemmel? Az apja udvari ember s ő maga nagybátyjával, a főinkvizitor miniszterrel itt járt legelébb (a szent szűz vezesse az eretnekség ellen!), mikor hires Beata apácát meg a kedvesét, Juan barátot vallatták és gyötörték. Az ifju Alvaros állva nézte végig az egészet, márványnál fehérebben, de szemét se hunyoritva. Erősszivü, nehézvérü fajta; nem fog meghidegülni nyoszolyád, ha ő lesz urad!

– Elhallgass!

– Világi élet sora ez Urunk szent engedelmével! Apád, a hős don Pedro s anyád, az erényes donna Blanca is férjhez adnának, ha élnének; keveretlen vérü, nemes unokákat remélvén általad! Don Alvaros szebb és delibb minden toledói lovagnál! Az aranjuezi vadászaton oldaladnál lovagolt!… Bernarda de Tovarral, Tajo-menti vár kisasszonyával járta ugyan minap az előtáncot, de a te balkonod alatt két izben is állongált, ezüsttel kivert hires ébenfagitárját pengetve, alkonyat után. A leányom, Franciska tejtestvéred mesélte… ej, no, mit is beszélek! Ma olyan szép leszel, mint a pompázó pávák királynője Aranjuez kertjeiben! Ugy-e, szivem édessége, őt várod ma, don Alvaros de Lunát; elébe repes aranyszivecskéd, hogy elvigyen a szent Ildefonso báljára és táncoljon veled kéz-kézben a szent éjszakán?…

– Ne fecsegj! – kiáltott rá gőgösen donna Isabel és fehér kezét, melynek éppen hosszudad körmeit csiszolta a dajka, reszketve rántotta vissza keblére hirtelen. Szép ajkai közül lázas forróságot érzett kiömleni a heves, haragos szóval. Hisz ezen a dolgon gyötrődött egész napon; de elébb is már, a hét valamennyi napján és éjszakáján: vajon eljön-e ma érte don Alvaros de Luna? Nem adta szavát, csak kerülgetve szólt ravaszdi mosolygással: „Látni foglak szép urnőm, szent Ildefonso éjjelén!…“ De szeme barna tűzben ragyogott az övébe akkor és a Carranzák leánya azt hitte, elérti szavát! Minap mise utáni körsétán oldalához került don Diego Pedilla és felajánlotta a bálra fogatát és magát: de ő elutasitotta, azt mondván, hogy foglalkozva van. A lovag eltalálta, hogy kire gondol… talán el is mondta már másoknak,… ó, most már bizonyosan tudják, hiresztelik a városban, hogy ő és a guadalajarai… De hiszen akkor Alvaros fülébe is eljutott a dolog és tudni fogja kötelességét! Egy Carranza leányt, a nagy kardinális unokahugát nem lehet szégyenbe hozni, világ csufjára cserbenhagyni, még ha árva is, cselédkézre hagyott, anyátlan, tanácstalan!… Ó, madonna!…

– A fejed olyan már, mint egy pompás, fehérbóbitás virágé, – hizelgett a duenna; – most erősitsd meg magad forró narancsborral, mert olyan karcsura szeretnélek fűzni vállban és derékban, hogy táncosod egykezefejével átfoghasson, mint egy arany szitakötőt!… Este van, fáklyák égnek az utczán! Hallod a zajt?…

Keblét, szivét fulladásig szoritotta már a vaspáncél vagy a reszketeg indulat… Már feladták rá a pompázó selyemházat, melynek széles abroncsos üregében olyan fázón magánosnak érezte mindenik ifju tagját, egész forró és eleven magát!… Kocsik robogása hallatszott fel már az utcáról; párok ülnek ott a hintókon boldog-egymásmellett; most már örökre együtt… De az ő kapuja előtt még nem állott meg batár!…

– Jer, hadd tűzzem válladra a kemény csipkegallért! Nézd, milyen szárnyas, milyen hideg és büszke! Száz meredt fodra közül hogy issza ki majd a nyakad édes életszinét szerelmesed tekintete! Kékes rizslisztbe mártottam, mert a sárgás gallérkeményitő a quietisták titkos jele; (Uram irgalmazz!) erről ismerik meg egymást!… Hallgasd csak! Kiáltoznak!… Az utca népe ujjong az ékes fogatok és pompázó uraik láttán! Jer az ablakhoz! Idébb huzzuk a selyemfalat, bujj meg, nehogy várni lássanak.

– Ó, madre Agneda!… sóhajtotta akkor donna Isabel oly forrón és szakgatottan, mint egy elgyötört kis madár. Most nem volt gőg a szavában, csak enyhülést könyörgő, kegyetlen fájdalom.

– Szegény kis árva virágom – simogatta az asszony és alázatos szeméből könnyek hulltak. – Hiszen én tápláltalak szivem vérével, üvegmadárkám! Igy kell nekünk ládd-e; sirni kell nekünk sokszor elrejtőzve az ablak mögött; mert ők künn járnak szabadon az ég alatt és minden út az övék!… (Nézd, nézd, Antonio de Medrano úr sujtással ékes, fehér lovait s az apró szerecsen kölykeket!)… Igen, ők már ilyenek, ezt el kell viselni; még ha elhagyni nem is birnának, akkor is szivesen csalnak!… (Nézd a sok török hadifoglyot donna Mária Alumbrados kocsija előtt; unokatestvére, Fernandez fogdostatta össze neki és úgy küldte gályán rokoni köszöntéssel!) Ne sírj utánna, fülemilém – nem érdemli meg, csapodár gonosz! Minap is, hogy itt lantolt ablakod alatt, elmenőben beköszönt Franciskához, a leányomhoz. „Köszöntetem nemes úrnőd!“ igy kezdte. S a kamra rácsán keresztül csókot váltva találtam őket, úgy vertem el onnét a leányt!… Ó, ne… ne üss! Donna Isabel!… Én nyomorult, fecsegő cselédfejem!… De nézd, látod azt a batárt? Kié az ezüstvirágu, fekete lószerszám? A négy hires pej!… Most a fáklyák alá ér… igen! A tovar-i leány, a Tajón túli kastélyból… azt viszi a bálba!… Úrnőm!

Donna Isabel arcán a gyűlölet sárga fénye, hideglelős düh villáma vonaglott. A hangja rekedten zizzegett.

– Hivasd ide a lányod,… rögtön hozd elébem a lányod!… A szolgálómat!…

– Donna Isabel? Mit akarsz?

– Vesszőzni akarom, hogy a vére mind elfolyjon, a parázna vére! Börtönre vettetem!

– Elvettem tőle kebelem tejét, hogy téged tápláljalak!

– Az inkvizició tömlöcébe juttatom!

– Nem, donna Isabel! Te nem fogod bántani a leányomat!…

– Igazad van!… Nem fogom bántani! Az én szivemben több paráznaság lakik! Jól tette a lányod, miért kergetted el!… Ó, madre Agneda, dajkám! – Ó, boldogságos Szűz! – a mai bál asszonya! Szabadíts meg a szégyentől!

Odalenn megszólalt döngve a kapukilincs súlyos ütőkalapácsa, ahogy a vasszörny fogaihoz verődött. Kis idő mulva lépések hallatszottak az udvar földszinti márványfolyosóján. Agneda kiszaladt a lépcső feljáróig.

– Asszonyom, valaki odalent áll égő lámpással! – Ki az?… Ki van ott?…

– Manuel de la Cruz lovag!… hangzott fel, mintha igen nagy messziségek mélyéből.

– Honnét? Mi járatban?

– Idegen vagyok ebben a városban; messziről való! El akarom kisérni Isabel de Carranzát a szent Ildefonso báljára.

Már fenn volt a lépcsőn; már a terem brokátfüggönyét tartotta félkarral; a küszöbön állt; gáláns, szép bókkal meghajtva fejét és donna Isabelre nézett. A ruházata pompás volt, aranynyal és selyemmel himzett nehéz bársony; szigoruan divatszerü, nagycsokru, szögletes cipők, hibátlan, magas selyemharisnyák; makulátlan, sokfodru kemény gallér és kézelő; dudoros, sávos kabátujjak, drágaköves gombok, gyűrűk. Nagyon előkelő házból való, minden finom szokást jól ismerő lovagnak látszott.

– Úrnőm, – rebegte a dajka, – egy idegen lovag jött érted, akit sohase láttál.

– Akiket gyermekkorod óta naponta látsz, jól ismered-é, donna Isabel?

Az idegen beszédhangja csodálatosan meleg zenéjü volt; emberi és tiszta dolgokról adott hirt. A mosolya szelid, okos és szomorú.

– Elmehet-é úrnőm egy ismeretlennel? – kérdezte ujból Agneda, de már halkan, bizonytalanul és lesütötte a szemét.

– Boldogságos Anyánk ennek a bálnak pártfogó asszonya! – felelte a lovag komolyan. Aztán ujra Isabelre nézett és különös szelidséggel, halkan kérdezte: „Követsz-e engem?“

– Megszabadítasz a nagy szégyentől! – felelte a leányzó nyugodtan és le nem vette az idegen arcáról elmerült, különös tekintetét. – Induljunk lovag!

Messze kitartott kezénél fogva vezette le. A kocsi ott állt – pompás kékbársony baldachinu, ezüstrojttal diszített drága carruzza; négy égszincsótáros, ezüstdíszű fehér ló előtte. Nagyon is ifjudad arcu, szép kocsislegény ült a bakon fehér köpenyben.

– Valakinek elfeledtél köszönni, úrnőm! – súgta a lovag mielőtt felsegitette. És donna Isabelnek mindjárt eszébejutott. Visszament a kapusikátor folyosójára, s egy kicsiny kamra ablakának kihasaló vasrácsa fölé hajolva beszólt: „Isten veled hű kis szolgálóm, Franciska tejtestvérem!“ Aztán felszállt. A batár csendülő, zenés dübörgéssel, simán robogott a város ódon kövei, mórcsipkés kapuboltjai, ó zsinagógák, tornyos hidak, várformájú paloták közt. Az ég borult volt s a levegő híves.

II.

Az Alcazar diszterme kétezer viaszfáklya fényében ragyogott; s a földigérő ablakok közén a pompás gobelinek selyemmel szőtt úrhölgyei, pálmaerdőkben sétáló ifju leányai és feketeszőrű méneken vágtató vadászai mintegy megelevenedtek a mozgalmas fénytől és elvegyültek a terem ragyogó vendégei közé; kik mind ifjak voltak és boldogoknak látszók; halkan, nemes illemmel csevegve, nevetgélve sétáltak kéz-kézben, páronkint a márványkockákon. Az égi bálanya láthatatlan jelenléte templomossá, nemessé magasztositotta a szórakozást; s a derűs és boldog teljesülés előtti szerelmek nyugodt és tiszta tűzzel lobogtak a szivekben. Donna Isabel szemlesütve haladt végig lovagja kezén és még nem nézett szét maga körül.

A kardinális előtt csak sebtében tiszteleghettek, mert mindjárt helyet kellett foglalniok a két sorban egymással szembeállított párnaszékeken; a szinházi előadás kezdődvén, mint rendesen szokásos a táncok előtt. Széles ut volt hagyva középütt a székek sora előtt a felvonuló uj jövevények számára. Káprázatos szinü öltözetek közeledtek, sorakoztak egyre még, – és bennük halvány és büszke szépségü leányvirágok, – lendülő, nemes mozdulatu; gőgös tekintetü ifju férfiak. Óriási, harcias struccmadár-tollak diszitették nagykarimáju bársonyfövegeiket; gondosan fürtözött hajakat viseltek; piciny, hegyes állszakált és felálló bajuszt. Mindenki örömmel és kiváncsian figyelte egymást, ki melyikkel páros? És tréfálkozó sugdozással mondtak itéletet. Donna Isabel egy percre fölvetette szemét s érezte, hogy csodálkozva és idegenkedőn nézik őt és ismeretlen lovagját. A következő pillanatban csaknem szemben velük észrevette a csapodár La Lunát; Bernardina mellett ült, oldalvást hozzáfordulva; sötétbíbor köpenye szárnyát negédesen dobta át kardos csipején és térdein s a lecsüngő váll-hajtóka mögé bujt tenyerében rejtve és hizelkedőn tartotta a tovar-i leány balját. Donna Isabel uj lovagjára pillantott, s e percben halálosan megsértett, felhorzsolt szive csodás, hirtelen felujjongásával úgy látta, hogy az ismeretlen férfi arca gyönyörűszép és alakja hibátalan.

Ezüstcsengők szava jelentette a szinpadi látványosság kezdetét; a nagy bíborfüggöny lassan szétvált. „La illustra Fregoná“-t, a nemesi konyhaszolgáló ismeretes, együgyü meséjét játszták előbb. Az uri társaság kicsinylő érdeklődéssel hallgatta a verseket; mert illetlen lett volna túlságos odaengedéssel figyelni a pórian világias történetre. Egy nemes hölgy szerepelt a játékban, ki közrendünek adja ki magát, szolgálni megyen és a nép lányinak szabados módjával, mindazáltal erényében hibátlanul ösmerkedik össze két nemes tanulóifjuval; kik közül egyről kiderülvén, hogy tulajdon testvérbátyja; valódi rangját bevallja s a másikhoz feleségül mén.

A társaság könnyeden élcelődve mulatott a szinjáték felett.

– Mégis csak jobb igy, – szólott az egyik hidalgó nevetve, – mint hogyha nemesi vérnek hitték volna a mátkát és kiderül vala róla, hogy pórfajzat!

– De mégis nyert az álorcával; – bátorult neki hölgye, a szép Inez – mert mint kisasszony sohasem ösmerhette volna ki úgy az ifjak erkölcsét, hogy kedve szerint választhasson férjet. Ezt csak konyhai szolgálók mívelhetik!

– Az ám de hátha mitsem tudván; amaz iránt lángolt volna fel szive, kit testvére gyanánt kellett fölismernie? – kérdezte ártatlanul egy másik hölgy, de arca mindjárt is bíborszinre vált ijedtében.

– Ilyesmi nem eshet, mert a szinészek előre tudják, mit játszanak! – segitette ki nevetve egy San Servando nevű lovag. Az ilyenre ügyelnek a rendező padláson s a mennyei öltöző kamrában is!…

Meghökkent egy pillanatra, nem vallott-e valami tévhitet az egekről való szójátékban; mit félremagyarázhatnának; mert mindenki tudta, hogy a főinkvizitor bizalmasa most a nagy kardinálisnak; s néhány embere mindig lappang az érseki udvarnál papi vagy lovagruhában vagy kiséretéhez csatlakozva. A körben ülők is megéreztek valamit és egy pillanatra elhallgattak. „Az égből… önmagunk mélységéből… mindig messziről kapjuk a törvényt!… Azért veszejtjük nyomát sokszor!“… szólt valaki félhangosan.

Donna Isabel fölrettenve nézett a mellette ülőre; ahogy elfeledkezve tünődőn maga elé mondta e különös szókat. A kétértelmüség vagy homály vallási kérdésekben – jól tudta – könnyen gyanut keltő lehetett; mert abban az időben kezdték éppen szigorubb figyelemre méltatni az illuminánsok és misztikusok veszedelmes tévelygéseit, melyeknek oly sokszor estek a legbuzgóbb hivő lelkek, papok, apácák is martalékául… És a leány úgy szerette volna titokban valami jellel vigyázatra inteni az idegent, ki tán nem ismerős a dolgok itteni rendével. De akkor a csengők megujuló zenéje a második darab meséjére hivta fel a figyelmet. Ennek már szent legenda volt a tárgya; s a vendégek buzgó illedelemmel szedték rendbe tartásukat és gondolataikat, hogy tisztelettel figyelhessenek.

… Hajdani századokban történt, hogy valami Diego Martinez nevezetü közvitéz, midőn a flandriai háborúba kellett mennie, a szent Leocadia templomabeli feszület előtt örök hüséget és házasságot igért egy Inez de Verga nevü leányzónak. Ámde amikor sok év mulva, mint fiatal tiszt hazatért, tudni sem akart esküjéről s a leányról, ki azalatt híven várt rá. A kétségbeesett mátkának nem volt egyéb tanuja a feszületen kívül; mélységes hitében erre bizta hát ügye védelmét.

A törvény emberei beléptek a templomba és hódoló könyörgés után esküre szólitották a feszületet. S akkor történt a csoda! Az Úr kőből való mása megmozdult a keresztfán, odaszegzett jobbkarját kiszabaditva, két ujját magasra emelte, aztán a törvényjegyző kezébe tette, e szóval: esküszöm! A másik pillanatban már csak lecsüngő jobbkarját s nyitvamaradt, szentséges ajkait láthatta az ámuló nép. A feszület máig is úgy maradt a csoda emlékére; a pörlekedő jegyesek összebékültek és mind a ketten kolostorba léptek.

– Ez a legszebb a történetben! – szólott most különös nyomatékkal és félig kérdezőn az alacsony termetü, de annál hosszabb nevü don Rodrigo Amados de Los Rios; egy ravaszdian alázatos, hidegszemü és csufondáros, gonoszképü emberke, kitől – nem tudni mi okból – mindenki félt Toledoban. – Semmi jobbat és üdvösebbet nem tehettek volna, minthogy zárdába lépve, Isten igazi szemléletébe merülten s a titkos belső megvilágitás fényétől áthatva igy mentesitsék magokat a bűn esélyétől… Nem igy véled-e te is, városunk és körünk jeles jövevénye, ki magad De la Cruz szép nevén nevezted?…

Mindenki rettenve és kiváncsian pillantott az idegenre. Elértették! Csalétek volt ez; olyan fogas és veszedelmes vélemény, mely ugyan teljes értelmében megtalálható amaz avelai Sancta Theresa de Jesus könyvében, kit Rómában szentté avattak, mialatt írott tanításai még egy évtizedig ott feküdtek vád alatt az inkvizició tárgyaló-asztalán;… de amely tanításért mostanában könnyen illumináns eretnekké bélyegezhették és egykettőre kinpadra, máglyára juttatták az embert. Don Manuel de la Cruz lassan a kérdező arcára emelte bánatos mosolyu tekintetét. Úgy tudott nézni, mintha valahonnét a tulsó partról pillantana vissza.

– Ámde – mondta halkan a riadt elcsendesülés közepett – ez a mátkapár egymást üzte és kereste még… nem a Magasságbeli utait! Nékiek még egymás szerelmében kellett volna vezekelniök előbb!

A körülöttük hallgatódzó társaság megzavarodva, suttogva széledt odább. Nem tudták mire vélni! Kiszabadult volna-é ügyes módon a csapdából az idegen lovag; vagy evickélve még veszedelmesebb örvénybe: egy uj tévhit rettenetes gyanujába sodródott?… Maga De Los Rios is különösképen megzavarodva forditotta el kigyómerev, gonosz tekintetét. Felállt és odább sétált közönyt tettetőn; ám donna Isabel titkon követte szemével. Kis idő mulva látta, hogy egy távoli ablakfülkében állva suttog valamit egy papi ember fülébe, ki az érsek kiséretében jött ide. És a leány szivét valami sohasem érzett fájdalmu szorongás fogta el; bár nem értette világosan, hogy miért? Sírni, kiáltani, tenni szeretett volna valamit, mert egy másik embert veszedelemben érzett. A maga fájdalmas gőgje, égő sértődése, gyűlölséges szerelme mintha eloszlott volna ebben; az árva, magános, dús és hideg élet első szánalomvirága sarjadt ki forró szivéből. Most először érzett mély és igaz fájdalmat vagy félelmet valaki másnak sorsán…

De citerások és hegedősök pedzették a húrokat; a fényes teremben tánchoz készültek a párok. Az ő lovagja is felállt és gyöngéden tárta felé halvány jobbkezét. Lejtve és tipegve, kimért léptekkel, lassudan és mereven indult meg az előkelők tánca. Enyhe és nemes szinek nyugtató, selymes tarkasága csendes ütemben hullámlott és kavargott a szines márványkockák felett; a muzsika visszafogott mély szenvedelme csak az eleven ajkakat festette lázpirosra, csak a szemek mélyén izzitott sóvár, titkos epedést. – Donna Isabel érezte, hogy az ajka reszket s a szeme ismeretlen fájdalom kinjától homályosul. Égető szégyen gyötörte városa miatt, mert úgy érezte, hogy szörnyű aljasságot készülnek elkövetni az ismeretlen lovagon csak azért, mert nem hasonlit eléggé hozzájuk. – Manuel de la Cruz mintha olvasta volna gondolatát.

– Mondom neked, – szólt halkan, gyengéd mosolygással hajolva felé, – mindezeknél gonoszabbat is megértem én már az időben!…

Isabel elsápadt. A baloldali teremajtó felé pillantott s úgy látta, hogy két lovag, ácsorgás ürügyén bár, a kijáratot őrzi; kardjuk markolatán kezük.

– Lovag! – lihegte szinte fulladozva – a mi Urunk Jézus nevére kérlek, tégy valamit magadért! Veszedelemben vagy!

Elgondolhatatlan kedvességü mosolylyal nézett akkor dult arcába a táncosa. És halkabban, mély, édes szerelmes jelentőséggel kérdezte immár másodszor: „Követni fogsz-é engem, donna Isabel?“…

Abban a percben odalépett hozzájuk don Alvaros de la Luna, – a főinkvizitor unokaöccse. Táncosnőjét elhagyva, diadalmas, csábitó mosolylyal büszke szépségü arcán nézett Isabel felé s a leány szorosabban fonta reszketeg ujjait a táncosa kezére. Ám don Alvaros egyenesen hozzá intézte a szót. Udvarias beszédében követelés volt és a férfiu biztos akarata.

– Megkérhetnélek-e, Toledo legszebb virága, hogy eljárd velem az igért táncot!

– Nem vettél tőlem igéretet, lovag és már van táncosom.

– Ugy-e?

Mérhetetlen kicsinyléssel összehuzott ajka körül, mintha csak most látta volna meg Manuel de la Cruzt.

– Nem ismerem, nem tudom ki fia, honnét vetődött ide!

– Nálatok valóban keveset tudhatnak az én országom felől! – szólt nyugodtan de la Cruz; de eközben oly barátságosan nézett rá.

– Nem ám, – tört ki most elvakult dühvel a lovag, – mert nincsen is igazi neved, – a templomok anyakönyveiben hiába keresnők származásod! Mert jött-ment vagy közöttünk, rejtezkedő, megvetett, ismeretlen! Hogy mertél a mi körünkbe tolakodni, ki vagy?… Ejh, nem felelsz?… Kardot hát, bár nem érdemled!… Kardot ránts, ha mondom!

– Nincs fegyverem!

A másik bősz dühével vágott feléje, egészen közelből, de csak a levegőt érte. Ujból sujtani akart, de akkor az idegen puszta kézzel, szeliden megfogta a villanó kard élét és De Luna keze szinte jéggé dermedt a markolaton. „Segítség!“ kiáltotta elfehérült ajkkal, elrémült, merev szemekkel. „Segítsetek!… Boszorkánymester!…“

Zavaros tolongás támadt a bálban; kábult irama az ijedtségtől összezavarodott táncnak; muzsikások riadt hangzavara; összevissza kiáltozás, ajtók felé tolongás, néhány felborult fáklya… Isabel ájult szeme előtt már minden összefolyt. Csak arra emlékezett még, hogy két gyengéd kar emeli fel a földről és mint mikor álmunkban felhők felett lebegünk… úgy viszi tova innét.

III.

A kék baldachinu batárban tért magához ismét; feje az idegen lovag vállán pihent. Oly jó volt igy! Hogy volt? Merev rokolyái nyügét, páncélfűzője szoritását sem érezte, mintha levetette volna őket. Minden egyszerre felolvadt, megkönnyebbült testében, lelkében. Valami drága biztonság sugárzott rá jegyese lényéből és jól esett, hogy kinn zúgott a januáriusi szél és hideg eső verte a kocsi rojtos, nehéz függönyét. Úgy volt, ahogy a kicsi, gyenge madárkák megbujnak zivatar-időn puha fészkükben… Isten kebelén.

Félig tán álmodta a várost, amint az éjszakában mögéjük suhanva elmaradt. Vágtatva hagyták el a fő-utakat, templomok és kastélyok árnyai tömören tünedeztek és multak el előttük, mint a káprázat. A kathedrális tornyáról szint-szóró lámpások világitottak ki a ködbe. Isabel sietve keresztet vetett, de észrevette, hogy jegyese szomoruan elforditotta arcát a templomtól. Mindjárt azután ugy tünt fel, hogy a mórozók apró házai közt robognak, a fegyveresek, nyergesek, üvegesek szűk és dohos utcáin át. Most a zsidók negyede rémlett; egy sarkon állt még a bitó, ahol nemrég Samuel Ben Meijr Halevy rabbit kivégezték a kereszt nevében… Most a Mártonhidján robogtak át s a viz tükréről visszaködlött a felhős éjtszakai ég… Végtelen!… Messze!… Halál!… Most érték el az északi puertát! Az őrök felmozdulnak, de a fehérköpenyeges ifju a bakon megereszti a gyeplőszárat… Túlmentek a falon, völgynek kissé; majd oldalútra tértek szilaj vágtatásban. Multbaveszett… eltünt a város.

A menyasszony felkapta fejét egyszerre és szemében hagymázos rémület tükrözött. Üldözők zaját hallotta messziről. Nyomukban vannak! De lovagja nyugtatón tette kezét a lány szőke fejére és minden elcsöndesült. De hiszen nem magáért félt, hanem őérette. Ha elfogják, kinpadra feszítik, megölik! Azt, aki mindenkinél jobb, igazabb, ki tisztább, mint a gyermek és öregebb, mint valamennyi bölcsesség! A Próbált Embert… a szentet!

– Valamikor sirtam miattuk! – szólt akkor a fiatal férfi és lehajtotta fejét. – Most már tudom, hogy át kell menniök valamennyi utján a sötétségnek, hogy a pokol tornácáról nincs visszatérés. Most már tudom! Isten sem rövidítheti meg az Időt! De anyáik kínban és szerelemben foganták őket és az asszonyok kínnal és szerelemmel szeretnek mindhalálig, hogy legyen folytatója az útnak és harcnak. Az időben van a megváltás, a bűnben van a vezeklés és mindnyájan ahhoz járók vagyunk! De eljön az idő, mikor a férfiu elhagyja az asszonyt és az asszony elengedi a férfiut és az ember fiában feltámad a Tiszta Ember. Ez lészen pedig amaz Utolsó Napon, mely az Isten megváltását jelenti a Világtól; az Atya megszabadulását a Fiutól! Akkor mindenek megtérnek Őhozzá, mert a világ minden útja körben vagyon és ahonnét elindult, oda kell teljesednie!…

Valószinütlen, vad éjtszakai tájon száguldottak keresztül; sziklás és kietlen, puszta vidék rémlett és ódon romfalak csonka árnyékai, mint rettentő csatákban elpusztított városok. Az ég vaksötét volt, szörnyü szél sírt és vonított ismeretlen szakadékokból és az ég fellegei rettentő távoli némasággal rohantak száguldva és egyre sűrűbb feketeséggel tornyozódtak a magasban. És ujra hallatszott az üldözők zaja, hajtóebek csaholása, dühödt emberi kiáltozás.

– Uram! Elérnek… megölnek téged! – sikoltott a menyasszony és kihajolt, hogy visszanézzen. Borzalmas, ingoványos tájék feküdt előttük; halálszemü mocsarak útvesztő feketesége.

– Anyám vagy-é te, hogy a testemre van gondod? – szólt a lovag megint bánatosan. – Miért féltesz? Igy nem követhetsz engem!

– Mondd, mit tegyek uram! könyörgött a leány.

– Ne érettem akarjad magadat, hanem magadért!

– Nem birom! Asszony vagyok; mátkád, leányod, asszonyod, anyád! Válts meg engem!

– Nem lehet a lelket kivülről megváltani! Isten nyomorultjai, ti világ sebesültjei, szegények! Minden átok a ti véres, tépett öleteken asszonyok!

– Mit tehetünk?

– Még nem jött el az idő! Még kell, hogy életreszeressetek bűnt és halált. Öletek által kell, hogy Isten vezekelje a világot. De asszony fogja megtörni a kigyó fejét!

– Uram, de hát én? Én?…

– Ha legalább ezt a szót nem adatott volna tudnod, szegényem! – felelt kimondhatatlan gyöngédséggel a férfi. – De ezt kell kiáltanod kétségbeesetten és hasztalan; mert, bizony mondom, nem vagy te egyéb, mint a szánalom, amivel a szemedbe nézek. A szerelem!…

A hintó rettentőt zökkenve oldalt billent és megállt. A fehér kocsislegény a bakon, köntöse bő ujjába sülyesztve összefonta két karját. Mocsaras kátyuba fordultak… kerék törött… nincs tovább! S az üldözők zaja most egyre rémesebben, egyre közelebbről hallatszott, – most már több irányból, mintha visszhangja verődnék.

– Mentsd meg magad szerelmem!

– És te?… Itt hagyjalak?

– Mentsd meg magad!

– Igen, igen! Ez a te lelked szava, a féllélek szava a másik feléhez. És talán mégis ebben van megváltásod! Csak én emelhetlek fel: de előbb magamnak kell szállanom. Azért kell elválnunk most. De visszajövök érted, mert a világ minden útja körben megyen.

– Akkor mindig együtt leszünk?

– Akkor örökre egyek leszünk Istenben.

A leány kitekintett és apró, fénylő csillagok sorát látta a sötétség mélyén. Égő lámpások voltak; szelid, bánatos, piciny világaik úgy közeledtek kanyargó sorban, mint testvérlelkek biztatása a vándoruton.

– Szerelmem, ne hagyj el – zokogott hirtelen, eszelős felrémüléssel a leány.

– Ki tudnád-e inni az én poharamat? Vezekelned kell még, hogy rálelj az útra!

– A te utadra?

– Önmagad utjára; mert csak az vezet hozzám!

– De elhagysz?…

– Magadra hagylak?

Akkor a nő kitárta karját, hogy átölelje, magához szoritsa; lázas ajka csókjával lefogja, hogy ne szabadulhasson. Már nem értette, hogy mit beszél, mert csak ezt akarta és nem volt benne többé gondolat. De a férfi visszaháritotta magasba emelt keze egy intésével.

– Ne érints engemet! – mondotta szeliden, mint Magdalénának egykor. – Még nem jött el az idő!…

És akkor a leány meglátta sápadt, áldó tenyerének szeggel vert, véres sebét, a stigmát. És egy pillanatra láthatta dicsőült bánatu, gyönyörű arca körül a gloriát… A bakon ülő szolga bőgalléru, hószinü köpenye meglebbent vállán s olyan volt, mint nagy, fehér angyalszárny. A következő pillanatban sötétség vette körül, a sivó magány.

De az apró, távoli mécsesfények testvéri bánattal szeliden hunyorogtak felé, közelebb jöttek, szétváltak, körülvették. Sötét köntösü, ismeretlen apácák tartották a lámpákat, mint az Irás amaz okos szüzei, kik megőrizték az olajat s a vőlegényre várnak a homályban. A zárda fejedelemasszonya álmot látott az éjjel… Most megtalálták a leányt, uj testvérüket, körülvették, karjukba emelték, némán magukkal vonszolták. S a kolostor sötét kapuja dörögve zárult be utánuk.

BÁLINT ALADÁR
MENYHÉRT FOGALMAI

I.

Mint római mezők sötét tekintetű bús őrtornyai, magaslott egymagában a korcsmaasztal tetején a sörös korsó. Kövér fülei megrándultak az öreg Tordon Menyhért kezében. A vöröskockás abroszon végignyúló kezek belekapaszkodtak, a lázzal átfűtött ványadt tenyerek szomjasan szivták a hűs üvegfalak üdeségét.

A korsó tövében egy maradék császárzsemlye ormán kacér billegéssel facsarta hátsó lábait egy légy. Csápjaival szorgalmasan sulykolta a morzsákat, majd a jókedvű kalmárok ravasz mozgásával két első lábát dörzsölgette. Aztán elrepült.

Menyhért felpillantott és feje hátrahanyatlott. Tekintete akadozva kúszott fel a tulsó falra szegezett olajnyomat pereméig. Puffadt ábrázatú ivó fickót ábrázolt a kép, alatta nagy betűkkel valami tréfás ostobaság. Az olajnyomat üveglapja szemébe csapta a gázlámpa sugarait. Menyhért hunyorgott, szemét perzselte a kicsattanó fény, de minden akaratát feltette erre a pontra. Ez volt a bizonyosság, ebbe fűzte búcsúzó életének ernyedt fonalát. Úgy érezte, hogy abban a pillanatban meghal, ha tekintete lesiklik.

Az olajnyomat mezejéről gonosz fenekedéssel vigyorgott rá a festett kamasz. Kancsóba túrt orra csufolódva vöröslött le a halódó vendégre.

Menyhért megdöbbent és e döbbenés megnövekedve dagasztotta testét, torlaszokat rakott a vérnek, levegőnek belső sikátoraiba és vaskapocs erejével szoritotta le mellét, vállát, térdeit. Majd sárga lángok buggyantak ki az ivó figura orrán, fülén; fogai mint korhadt malomkerék lapátjai, lassú lendüléssel forogni kezdtek. Sötét kárpit ereszkedett alá, befödte a söntést, az asztalokat, befödte őt is.

Menyhért lefordult a székről és mielőtt a sörét kiihatta volna, az árát sem fizethette ki, meghalt.

II.

Menyhért teste végignyúlt a padlón. Fölötte asztal meg két szék. Az egyik széken egy fekete macska gubbaszkodott lelketlenül, közömbösen.

Menyhért fejében, e hülő katlanban megállt a gépezet. Idegei, mint öreg hárfa lepattanó húrjai, egy pillanatra megrezdültek, aztán annak is vége volt. Magukra hagyva, cél híjján széjjelzüllöttek, nem hoztak, nem vittek parancsot. A mult, a lepergett élet megszámlálhatatlan rovásával, jelével megterhelt és e terhek nagy részétől immár megszabadult agy kanyarulatai tehetetlenül csavarodtak, összezsugorodva a csontépitmény boltozatainak közében.

Magára maradt, felszabadult és felszabadulásával pusztulásra kárhoztatott matéria. Kiröppent belőle minden, amit hosszú szintelen esztendőkön át felszedegetett, ami állandó maradásra vagy rövid pillanatok eligazitására ott tanyát vert. Képek, fogalmak, emlékek, megállapitások, embereknek, szavaknak, cselekedeteknek, tárgyaknak szine, formája, hangja, története, ize, távolsága. Nagy részüket már rég elmosta, felszívta az öregség. Most már csak az menekült onnan, ami még megmaradt. Amennyi egy nyugdijas, asszonytalan, fiatlan öreg néptanító megrokkant életépületének süppedt falait alátámasztja. Evésnek, alvásnak, rövid sétának mozgató ereje, öröme, valamelyik hajdani szép napnak, kedves, avagy gonosz ábrázatnak, nagy érzésnek, eseménynek megavasodott emléke, jegye.

Kiröppentek e képek, fogalmak a kanyarulatokból. Áttörték a selymes hártyát, a pia matert, majd a másikat, a külsőt, keresztülkúsztak a koponyacsontokon, otthagyták az egykor meleg fészket, most már nem tartotta őket erő, kapocs ottan.

Kiröppentek, körülszállták a korcsma négy falát – mint játszó galambcsapat – elszéledtek, majd ismét összeverődtek. Kiperdültek az utcára és mint a tó testébe fúródó villám tükörképe, cikáztak fel a felhőkbe.

Szabadok voltak és távol a földön maradt nehéz, tehetetlen testtől, ficánkoltak, kergették egymást, éles csengéssel száguldoztak a tiszta magasságban.

Aztán beteltek a játékkal. Előttük a végtelenség, külön, külön kell szállni, egyedül. Széjjelröppentek. Különválva szálltak a határtalan térségek felett, lakatlan, kihűlt bolygókra tévedtek, hóval boritott sikságokról lánghegyekbe zuhantak. Egy rándulással egész világokon szökkentek át a fogalmak, már mint néhai Tordon Menyhért fogalmai.

De mindez céltalan volt. Únottan csavarogtak. Sehol semmi megfogható, rájuk tartozó. Üres és hideg volt számukra a végtelenség. Emberből következtek, emberi akarat tengelyébe akartak visszakapcsolódni. Egymásután szállingóztak, ereszkedtek lefelé a földre, ahová valók és embert kerestek, ahova visszatérhetnek, meleg zugot, ahol megpihenhetnek és ismét parancsolnak, szolgálnak. Földre szálltak Menyhért fogalmai.

III.

Ötven esztendőn át eltemetett kép: Csendes kisvárosi utca. Nyáresti szürkületben zongorából kizokogó Chopin-valcer. Fiatal leány néz ki az ablakon. Menyhért hónapokon át őrizte szeretettel, gyöngéden e hangulatot, aztán elfelejtette. Most szabaddá vált e kép. Sokáig keringett, szűz helyet keresett. Ahol nem fojtják meg az apró gonoszságok, a nyugodt fej lárvája mögött nyüzsgő kigyózsombék – a lappangó ostobaság, szinevesztett aljasságok fonadéka – amely csendesen szendereg és csak az életlenditő pillanatokban csap ki mérges harapásra, igazi formáját mutatva.

Szűz helyet keresett e kép, sokáig keringett városok, falvak felett, füst, piszok elkergette. Hegyek fölé jutott, végig hempergett a havasok ragyogó lágy leplén, aztán egy várost sohse látott, zongoraszót sohse hallott kecskepásztor fejébe surrant.

Derékon tört egy nyugalmas kecskepásztori pálya.

Illés, a kecskepásztor, kinek a kecskéről, legelőről, sajtról, időjárásról abszolut fogalmai voltak, kitűnően végezte dolgát. Amit tudnia kellett, azt tudta, többet nem és éppen ez volt kitűnőségének alapja. Agya sohse termelt olyasmit, ami közvetlen életcéljával nem függött össze.

Hanyattfeküdt a hegyoldalon és nézte az eget. Egyszerre különös zúgás riasztotta fel. Sohse hallott ilyen furcsa csengést. Fel akart ugorni, hogy végére járjon a dolognak, de ereje elhagyta és mintha nagy mélység fenekére nézett volna, megszéditették az ég kemény kék mezején csúszó fehér felhők. Bárhogy gomolyogtak, mindig egy fehér leányalak ringott a felhők duzzadt párnáin.

A felhők elszálltak, a nap elsülyedt az egyik hegy mögött, a muzsikának csak nem szakadt vége és bárhova nézett Illés, egyre a fehér leányt látta. Távoli fenyvesekből, szakadékokból ugyanaz a karcsú, foszló alak káprázott ki.

Éjszaka nyugtalanúl fetrengett vackán. Tarka figurák gyűrűztek a feketeségben és távolról széjjelporzó zsongás szivárgott feléje.

Kiült a kunyhó elé. A hold éppen akkor szállt ki a hegyek mögül. A fenyvesek fekete fodrai fölött az égbolt ezüsttel alászőtt nedves zöld kárpitja feszült.

– Le kellene menni a völgybe – tünődött Illés. Sirni szeretett volna, olyan szépnek és céltalannak találta az életet.

Meredek ormok felett sikló felhők taraját mosolyogva szeldelte a kerek hold és Illés csodálkozva gondolt arra, hogy mi minden lehet még a világon a kecskéken kivül; túl a hegyeken, kőházakban mennyi csoda, amelyről mit sem tud.

Nagy fáradtan ébredt fel reggel. Harangszó erejével kongott fejében a muzsika. Hívta a völgy, otthagyott mindent és elindult. A zöld derengésben úszó tölgyfa-törzsek közül fehér tündérleány integetett feléje, a zongorahangok harsogva nyomultak utána. Köréje csavarodtak, nem menekülhetett előlük.

Mindgyorsabban futott, azt se tudta merre.

* * *

Ragyogtak a sárga tarlók. Búsan lógtak a kocsiút szélére ültetett sovány akácfák poros levelei. Az árok szélén felperzselt gyep, nyúlánk katángkóró alatt kövér fekete bogarak nyújtózkodtak. Fáradt libbenéssel csatangolt egy árva káposzta-lepke. Cséplőgép zúgott messze. Az árokmenti bokor tövéből mint lehántott vastag tölgyfagyökér nyúlt ki két vastag lábszár. Folytatása egy alvó csavargó.

Valamikor kőrisfa állt ottan, de hosszú árnyékot vetett és alatta hitványabb kalászt hajtott a jószág, mint egyebütt. Kivágták a kőrisfát. Tövéből eresztett ágakat a csonka törzs és bokor sűrűsödött az egykor szép szál kőrisfa helyén.

Alatta aludt Énok, a földetlen csavargó. Oda menekült a forró napsugarak és éhes gyomra elől. Énok egy időben takács volt, de a gép kiverte kezéből a kenyeret. Egyideig vesződött, aztán megúnt mindent, otthagyta mesterségét, faluját. Legszebb vágyakozása egy kintorna volt, melynek szomorú nyekergése könnyebben hozzásegithetné jó lelkek garasaihoz.

Illés arra haladt és leült az árok szélére. A hosszú bolyongás, a hangok elől való menekülés elcsigázta; testét sebesre tépték az ágak, a tüskés bozótok. Erőtlenül roskadt a bokor mellé. Úgy érezte most már megpihenhet. A zongoraszó elszelidült zsongással lüktetett agyában. Menyhért kósza fogalmai utánanyomultak és körülötte rajzottak. Éhes szúnyogcsapat fürgeségével táncoltak, kavarogtak. Lesték a rést, ahol betódulhatnak és a vágyakozás, rokonérzés fonalain leereszkedve biztos talajon megállapodhatnának.

A bokor alatt alvó Énok fejébe Menyhért huszonöt esztendős tanitósága alkalmával rendezett ünnepi vacsora emléke surrant bele. Felköszöntők, pohárcsengés, ételszag, a kezdő mámor bizsergése, a hivatás dicsérete, borgőzös elérzékenyedés és egyebek.

Énok felébredt, kimászott a bokorból és könnyezve átkarolta Illést.

– Nagyságos tanfelügyelő úr! szólt Illéshez, kegyes jóltevőnk, a mai nap a mai… én csak egy egyszerű néptanító vagyok. Sírva fakadt.

Illés megértő hallgatással nézte őt.

Énok beszélt Pestalozziról, báró Eötvös Józsefről. A magasztos hivatás, nélkülözés, selyembogár-tenyésztés, ismétlő iskola, Illés zongorázó fehér asszonyával érthetetlen zagyvaságba fulladt. De e két ember felmagasztosulva, szárnyaló megértéssel, testvériesült a megfoghatatlan érzések ködében.

Együtt folytatták a vándorlást, kéregetve apostoli szeretettel, boldogan.

Egy idegen város falai előtt megállitotta őket a vámszedő. A két boldog ember mosolyogva beszélt a vámszedőnek egy jubiláló néptanitó boldogságáról és egy fehér asszonyról.

A vámszedő nem értett azon a nyelven, amelyen beszéltek.

Menyhért a halála előtt arra a gyömbéres kolbászra gondolt, amelyet egyszer diákkorában a nagynénjétől ajándékba kapott.

E felejthetetlen gyömbéres kolbász emléke Ábelnek a vámszedőnek fejébe szállt.

Inypadlását tündéri ujjak cirógatták és nyomban megértette a két vándort. Kezet szorított velük, füttyentett a kutyájának, ott hagyta a vámot és velük tartott.

* * *

Estére egy ismeretlen öreg városba tértek. Egymást kézen fogva ballagott a homályos sikátorok mélyén Illés, Énok és Ábel, míg csak vendégfogadó elé nem értek.

A korcsmacégér – vasból kovácsolt griffmadár – hetykén nyújtogatta hosszú görbe nyakát és a három jámbor megilletődve lépett át a bolthajtásos kapun.

Sötét, nagy udvar közepén, a fészer alatt kocsik, kifogott lovak között kocsisok ácsorogtak. Egyik-másik már horkolt a kocsi mögé szórt szalmán, rétrehajtott ponyván. Az ivóból sárga, piszkos lámpafény, rekedt kiabálás csapott ki a néma udvarra.

Mindhárman bekullogtak és a hosszú kecskelábas asztal végére ültek. Szelíd mosolygással, némán nézték az embereket.

Menyhért fogalmainak maradéka e füstös fülledt szobába rekedt. Bús szűrszabók, nyájas mézeskalácsosok, csizmadiák, fazekasok közé. Keresték a nekikvaló meleg fészket, ahol megindíthatják az isteni gépezetet.

Egyre szaporodott a vendégsereg. Pecsenyesütő asszonyok, lócsiszárok, kócevők tarkították a komoly gyülekezetet. Fürge kezek által megcsipkedett asszonyszemélyek sikoltása hasogatta fel a hömpölygő zúgás, zsivajgás mezejét. Illés, Énok és Ábel felállt és kezüket összekulcsolták. Csendre lohadt a morajlás.

Erős rándulás sajgott végig az emberfejeken. Hirtelen kigyúlt papiros-lámpák módjára kipirultak a hajladozó ábrázatok, az asszonyok letérdeltek, a férfiak mellüket verdesték.

Immár szállást kaptak Menyhért összes fogalmai.

Átjárták a koponyák rejtett zugait, kanyarulatait, eltitkolt indulatok, eltaposott vágyakozások, emlékek zsombékait, felkavarták, széjjelzilálták az esztendőkön által gonddal, nyugalommal lerakott, szentnek megpecsételt megállapítások alapépítményét. Ráterpeszkedtek, gyilkos szövedékükkel megbénították a multjaikból következő energiákat, céltalan vak száguldásra sarkalták a kormányvesztett akaratot.

Boldizsár, egy kopasz gombkötő, Illés, Énok és Ábel elé ment, megcsókolta mindhármukat, aztán a többiek felé fordult.

– Testvéreim, leszállt közénk a szent igazság három csillaga és mondom néktek, megnyiland előttünk az úr kapuja. Testvéreim, széledjünk el és hirdessük a világ minden sarkában az örök világosság égi szózatát! Hirdessük, a felettünk őrködő, boldogságos Menyhért dicsőségét!

Zsibbasztó meleg káprázat ereszkedett rájuk. Boldizsár feje fölött enyhe sugárzás imbolygott. Illés bódult gyönyörűséggel zongoraszót hallott, Énokot ünnepi vacsora langyos hullámai verdesték. Ábel orra reszketett a gyömbéres kolbász illatától, Boldizsár egy vizsga izgalmait élte át, a többiek iskolai dalokat énekeltek, tanrendet diktáltak, csevegtek az erkölcsről, a történelem tanulságairól; egy pecsenye-sütő asszony Aristotelest elébe helyezte szent Ágostonnak, akit pedig egy lócsiszár dícsért lelkes rajongással.

A beteljesülés harcra serkentette mindnyájukat. Harcolni akartak mindenki ellen, aki nincs közöttük. Hogy mit akartak és miért, azt nem tudták, de nem is tudakolták egymástól. Máglyára hányták volna azt a vakmerőt aki feléjük kiáltotta volna az igazságot, hogy egy ismeretlen hulla fertőzte meg őket.

Titkos érthetetlen egység elaprózott darabjává vált mindegyikük, mely önmagában nem több, mint egy hüvelykujj, oldalborda és csak a többivel együtt tesz ki egy egészet.

Ez az érzés, a testvéri összeforradás láza, áhitata megrészegítette őket és az éjjeli együttmaradás mámorában szárnyak suhogása, angyali hangok zengése övezte a gyülekezetet.

Az egész éjszakát átvirrasztották.

Hajnaltájt bejöttek a kocsisok meg a vásáros legények.

Gazdáikat térdepelve, imádkozás közben találták. Hiába nógatták őket, rájuk sem hederítettek, tovább imádkoztak.

Az egyik legény behivatta az udvarról a gazdasszonyát. Az nagy lármával nekirontott a társaságnak. Lehordta őket részeg gazembereknek, akasztófára való bolondoknak. Azok úgy néztek rá, mint egy idegenre. Szót sem értettek mindabból, amit mondott.

Az asszony kiszaladt és egy ostorral tért vissza. Az urát egy asztal alatt találta, ahogy a mellét verdeste.

Kihúzta az asztal alól és az ostornyél végével rácsapott.

– Testvérek! – kiáltott a férj, – agyonver ez az idegen asszony! Segitség, mentsetek meg!

Az asszonyt körülfogták és földre teperték.

– Halál reá! Pusztuljon a pogány! – ordították valamennyien. A kocsisok meg a vásároslegények ki akarták szabadítani az asszonyt. Vesztükre, mert véres fejjel kergették ki őket. Az asszony holtra taposva maradt a korcsmában. A gyülekezet énekszóval kivonult, az utcákon végig, egyenesen a templom elé.

A nyitott ajtón betódultak, kiszorítottak minden idegent és ellepték a kórust. Illés, Ábel és Énok az oltár legfelső fokára állt és áldástosztó mozdulattal a hívek felé tárta kezét.

Napfényes, üde délelőtt volt; a szines ablakokon átömlő sugarak vörösre, kékre, zöldre festették Illést.

A hívek térden csúszva közeledtek feléje, hogy megcsókolják meztelen lábát, rongyos gúnyáját, ki, amit ért.

Illés, Ábel, Énok mozdulatlanul nézték az imádkozó embereket. Úgy álltak ott, mint ősi egyházak kőből faragott szobrai, testvérei a boltozatot megtámasztó oszlopoknak.

A város népe betódult a templomokba, de Menyhért hadserege véresre verte őket.

– Ez a mi egyházunk! harsogott Boldizsár, hangja visszhangot váltó gyűrűző zengésre emelkedett.

– Ez a mi egyházunk és mondom néktek, a mi ellenségünk az, aki egyházunkat bántja.

Megérkezett a katonaság. Megtámadták őket is. Végül is lőni kellett.

Illés, Ábel és Énok egyszerre gurult le holtan az oltár lépcsőjéről.

A hívek valami rettenetes ütés erejét érezték. Mikor kábultságuk eloszlott, értelmetlenül bámultak egymásra. Értelmetlenül bámultak. Nem tudták, hogy jutottak a templomba. Semmire sem emlékeztek. Sem Illést, sem két társát nem tudták, hogy kicsoda.

Menyhért fogalmai tova szálltak. Ők pedig dideregve, mint kifosztott, megcsalt zsellérek kullogtak kifelé a templomból.

UJHELYI NÁNDOR
TÁVOZÁS A HALOTT VÁROSBÓL

Szomoruan és csodálatos vágyaktól meggyötörve feküdtem le. Mindenféle gondolataim voltak életem véges, tünő és kielégitetlen voltáról, miknek enyhe és bágyadt hintázása végre is álomba ringatott. Mélyen és álomtalanul aludtam. Hirtelen felébredtem. Erősnek és teljesen kipihentnek éreztem magam, felkeltem, felöltöztem, cognacot ittam, szivarra gyujtottam. Órámat megnéztem: állt, az ablakhoz mentem, az utcán még az éjszaka sötétlett, a lámpák égtek. Szokatlan és borzongató csend vett körül, rosszul és különösen éreztem magam lakásomban és elhatároztam, hogy eltávozom.

Kulcsommal kinyitottam a ház kapuját és kiléptem az utcára. Hideg téli éjszaka volt, fáztam. Szivarozva indultam egy nagy út irányába. A csend tompa és lenyűgöző volt, lépések zaja, kocsik távoli dübörgése nem hallatszott. Egy oszlopnak dülve állott egy ember, egy tér közepén mereven figyelt egy rendőr, az úton mozdulatlanul állt egy bérkocsi. Okát nem tudtam adni, de az egész nyomasztó és rettenetesen néma volt. Egy hang nem hallatszott sehonnan sem, minden mozdulatlan volt. Igy mentem már jó sokáig, itt-ott láttam magányos embereket álldogálni. De abban, ahogy álltak, volt valami megdöbbentő: mintha hirtelen állottak volna meg, törzsük előre hajolt, lábaik lépésre lendültek.

Egy kávéház elé értem, benéztem. Néhány ember ült az asztalok körül, mozdulatlanul, egy pincér kezében egy kabátot tartva állt mereven és bámult arra a férfira, kinek fel akarta adni kabátját és aki mozdulatlanul egyik karját felemelve várt. Percekig álltam az ablak előtt, remegő szívvel lestem egy mozdulatot.

Úgy éreztem, hogy hirtelen megőrülök és beléptem a kávéházba. Senki sem mozdult meg. Rászóltam a pincérre, nem felelt. Mindenki mereven ült és állt körülöttem, megráztam az egyiket, hasztalan, meglöktem a pincért, végigzuhant a padlón. Mindenki meg volt halva. Irtózattal lelkemben rohantam ki az útra, egy merev rendőrt láttam, oda léptem hozzá, halott volt, egy öreg ember állt az úton, amint egy ujságokkal telt gyerekkocsit tolt, halott volt, az út közepén állott egy bérkocsi, halott volt a ló, a kocsis.

Elkezdtem esztelenül és rémülten ordítani: nem válaszolt senki. Odarohantam egy nagy bérházhoz és csengettem. Hasztalanul. Az utszélen kövek voltak, szinte őrülten felkaptam egyet és egy emeleti ablakba hajítottam. Csörrenés, dobbanás hallatszott és utána ujra beállt a tikkasztó csend. Nem válaszolt senki sem.

A város meghalt! Kábultan állottam, majd őrülten rohanni kezdtem. Ahol fény égett odasiettem, mindenhol néma halottak voltak csupán. Halottak ültek az asztalok körül a kávéházakban, hullák álldogáltak és hevertek az utcákon, néma halottak verődtek össze az útkereszteződéseknél. Kifestett és illatos nők hullaarca mereven vigyorgott felém, éjszakai nyomorgók mozdulatlan kéréssel bámultak rám.

Eleinte azt hittem megőrülök, azt hittem, hogy álmodom, de azután éreztem, hogy ez az egész oly rémületes, oly elképzelhetetlen, hogy csupán maga az őrjöngő valóság lehet. Leültem egy padra, mert bár fáztam a hideg éjszakában, nem mertem bemenni ezekbe a kávéházakba. Mereven bámultam magam elé, azután összerázkódtam és diadalmas vad öröm fogott el: élek. Én, én, egyedül én élek. A hatalmas világváros sok százezer embere mind meghalt. Halottan feküsznek ágyaikban az emberek mind, ezen az irtózatos, ezen az egyetlen éjszakán meghalt mindenki, egy rebbenés alatt meghalt a város. És én, én élek! Az irtózás eltompító zsibbadtsága és az állati ujjongás az életem felett keveredett össze lelkemben. Valaminő lázas, fokozott életet éreztem egész lényemben. Nem tudtam mit tegyek, hogy visszatérjek lakásomba: erre csak egy pillanatig gondoltam. Minek, hisz itt úgy sem élhetek többet. Rettenetes csoda történt, a végzet avagy az istenség csupán engem hagyott életben, távoznom kell innen, e halott városból. El, el kell innen mennem, hogy hová, azt még magam sem tudtam, csak annyit, hogy oda, hol zaj van, világosság van, a nappalba, oda ahol az emberek még élnek.

Éhes és szomjas lettem, felugrottam és egy nem messze világító automata-buffet felé mentem. Benyitottam. Egy hulla egy sörös poharat emelt ajka felé, másik egy végtelen és soha be nem fejeződő kortyot ivott. A pénztárosné örökké tartó gesztussal huzta ki a fiókot. Zsebembe nyultam és bedobva a nyilásokba a pénzdarabokat, enni és inni kezdtem. Elfogyott az aprópénzem, egy pillanatra tanácstalanul állottam, de azután betörtem egy széklábbal egy szendvicses-tartót. Raboltam. Megdöbbentett ez az érzés. A kasszánál volt egy cigarettadoboz, idegenkedve bár, de zsebre dugtam és kimentem az ajtón. Midőn az utcán mentem, különös és bizarr gondolatom támadt, minden élő meghalt e városban, de az automata sivár és egyszerű gépezete ime még él. Azután arra is gondoltam, hogy végtelen gazdag vagyok, minden kincs, érték enyém lett a városban, mert hisz én vagyok az egyetlenegy élő.

Azonban lassanként ujra borzadás fogott el. A némaság, a magány elkábított, összeszorította szivemet. Irtózatosan egyedülvalónak, otthontalannak éreztem magam, el akartam rohanni valahová egy ismerőshöz, egy baráthoz, egy és más kedveshez, egy élő, egy másik élő után vágytam, akihez szólhassak, akihez hozzábujjak, akinek halljam hangját, érezzem melegét. Bár tudtam, hogy hasztalanul, megindultam egyik ház felé, hol kedves barátnőm lakott. Eszeveszetten dörömböltem a kapun, persze mindhiába. Elgondoltam, hogy ágyában fekszik szépen és szomoruan, fehér és kecses hulla már csak és rettenetes tompa kétségbeesés fogott el. Rádültem a kapura és zokogtam. Úgy éreztem, hogy rettenetes sors vár immár ezután rám. Mindenki, kit valaha is láttam, ismertem, szerettem, kivel együtt éltem eddigi életem, halott. Egy ideig úgy éreztem, hogy meg kell halnom. De azután győzött az életvágyam, az a meggyőződés lett úr lelkemben, hogy nekem élnem kell, mert egy még ismeretlen és talán messze célzó végzet igy rendelte ezt és éppen a halálnak ezen az éjjelén.

Éreztem, legjobb haza mennem. Nem voltam távol nagyon otthonomtól, oda vánszorogtam, bementem a kapun, felmentem lakásomba, a villany még égett, ez itt egy pillanatra oly megdöbbentő volt a számomra. Töprengeni kezdtem, mit tegyek. Éreztem, hogy utoljára vagyok itt és el akartam egyet-mást vinni. Felvettem ezt és amazt, amit fontosnak véltem és mindjobban éreztem, hogy minden mily rettenetesen semmitmondó: könyv, írás, régi levelek, képek, multam emlékei, jelenem örömei, jövőm tervei egyaránt. Végül is holmi fehérneműt, toilette-holmit, egy revolvert, egy nagy kést, egy üveg cognacot, egy és más ennivalót betettem egy kis bőrtáskába, mert hisz hol találhattam volna szolgát, ki cipelte volna helyettem. Elhagytam a lakást és úgy éreztem, mintha örökre eltávozva innen a teljesen ismeretlenbe, menekülnék egy dübörgőn közeledő ellenség elől. Megálltam, körülnéztem. Volt egy kis zenélő játékom, meghúztam zsinórját, ódon és kecses keringő muzsikája libbent felém, az egyetlen élet, hang, szépség, mit a halottak városában eddig hallottam. Ime, ez a játék is élt még. Sírtam. Oh, mi is lesz én velem azután.

Elhagytam a házat. Künn az utcákon mindig világosabb lett, a hajnal derengett kelet felől, langyos déli szél fujdogált. Egy palota előtt – hogy még céltalanul mentem – egy hatalmas autót láttam állni. Eszembe jutott, hogy ime ezen elszabadulhatnék innen, a gép még él. De nem értettem semmit hozzá, én csak az emberek lelkét és testét akartam megismerni eddigi életemben, és a gép lelke, szervezete teljesen ismeretlen volt előttem. Szomorú dühvel hagytam ott tehát. Mit tegyek: töprengtem. El kell hagynom a várost, de hova, merre menjek. Hol van egy hely a világon, a környéken, hova eljuthatnék, hol emberek élnek. Ekkor egy megdermesztő gondolatom támadt: hátha az egész ország, egész Európa, az egész föld meghalt ezen a rettenetes éjszakán. Szinte őrjöngve bámultam magam körül. Ez a gondolat lesujtott, mint egy rettenetes ököl tompa és reccsenő csapása. Mi vár rám akkor, oh teremtőm, más mint a rögtöni vagy kinlódó halál. Nyomorultan kell elpusztulnom, őrjöngve a magány kínjaitól, vagy az éhségtől, vagy mint vadállat fogom tengetni életem a halott földön, mint a világ legszánandóbb és legnyomorultabb embere? Gyötrő és kétségbeesett irigységet éreztem az utcán álló, a házakban fekvő halott százezrekkel szemben és csupán azért nem öltem meg magamat, mert nem mertem ezt még hinni.

El kellett határoznom magam, hogy hova, merre menjek. Ösztönszerüleg gondoltam, hogy a legközelebbi nagy város felé indulok, hova talán fél hónap alatt eljuthatok. Utközben vagy találok emberekre, vagy pedig elegendő élelmiszert, éjszakai oltalmat tudok szerezni. Egy könyvkereskedő ablakát betörtem és térképet vettem ki belőle, valamint egy látszerész kirakatát is egy látcső és egy iránytű kedvéért. Lassan bandukoltam a városon át. Mindenütt láttam halottakat utamban, hajnal felé munkába siető embereket, vagy otthonuk felé igyekezőket, kiket egyformán örökre megállított a halál. Elértem a város határát. Már világos reggel lett, a nap ragyogva tündöklött a kék és tiszta égen, a vámnál a halott őrök gubbasztottak. A sorompón túl, hogy mentem az országuton kocsikat láttam álldogálni, mik a szomszédos községekből igyekeztek be a városba megrakodva tejjel, kenyérrel és más élelmiszerekkel. Mindegyiken a halott lovat halott kocsis hajtotta hasztalanul. Most már nem borzadtam annyira ezektől a hulláktól és egy kannából bőven és tikkadt torokkal ittam a hideg tejet és magamhoz vettem egy másik kocsiról egy hatalmas cipót és egy darab vajat.

Ahogy mendegéltem, szinte öntudatlanul, mindig szebb és szebb tájakra értem. És különös mód nem vettem eleinte észre, hogy a fák zöldek, az ágak a virágok illatos súlyától lekonyulnak, a rétek ragyogóan zöldelnek, a fákon madarak fütyürésznek. Nem vettem észre, hogy kiérve a halott városból, elhagytam a telet, a hideget is. Végre megálltam fáradtan a gyaloglástól és a táskám cipelésétől. Homlokom verítékes lett, megtörültem, levetettem télikabátomat. És ekkor felocsudtam végre, megláttam magam körül az ujjongó, élő diadalmasan zölden, illatosan virágzóan élő természetet az ő májusi pompájában. Nagy és boldog megkönnyebbülés fogott el. Egy hirtelen elhatározással eldobtam télikabátomat, ezt a fölösleges terhet és fütyörészve, már nem fáradtan, mentem tovább.

Itt-ott láttam halott parasztokat, halott szekereken, avagy az utak szélén, de már nem nagyon törődtem velök, hisz mindenütt láttam a dicső és leírhatatlan életet: a fák virágoztak, a füvek rebbentek, a virágok illatoztak, a vetések zizegtek, szellő fodrozta az ágakat, madár lebbent a lombok között: csak az ember volt halott, de az isten élt. Nem értettem, hogy lehet itt közvetlenül a meghalt város környékén télen tavasz, de nem töprengtem ezen. A rettenetes, halálos éj megölte bennem az álmélkodást. Csak örvendtem ennek az uj csodának, amennyire tudtam.

Igy mentem már órákon át. Messze kék hegyek derengtek, távol hátam mögött, feljutva egy-egy emelkedésre, meg-megpillantottam az elhagyott óriási, halott várost. Nem fáradtam ki, azonban karom nagyon megérezte a nehéz táskát és valahogy elfásult a lelkem. Néha-néha ujra kezdtem érezni valami megdöbbenésfélét jövendő életem, sorsom, a világ élete, sorsa miatt. Néha megállottam és leheveredtem az út szélén a fűre, falatoztam, cigarettáztam, hanyatt dülve bámultam a kék ragyogó és végtelen eget. Gyönyörködve éreztem, mint süti orcámat a napfény, mint mászkál tömérdek kis féreg, parányi bogárka a füvek között kínlódva és lázasan, zsákmányt és boldogságot keresve, élve. Talán aludtam is, de mikor felébredtem, a nap nem jutott túl még a horizonton. Nem volt sehol felhő, hideg, sötétség. Nem jött éjszaka, nem jött változás. Talán napokig tartott vándorlásom már, talán csak órákig, nem tudtam volna megmondani. Ettem ételemből keveset, ha álmos voltam, pihentem, ha kifáradtam, aludtam, már nem is néztem a térképet, már nem is láttam sehol embert, falunak, épületnek hire-hamva sem volt még.

És ahogy igy mentem, bandukoltam én magányos és fáradhatatlan vándor, hátam mögött a halott város, előttem az ismeretlen cél, szemközt jött velem az úton egy nő. Már messziről láttam őt és különös mód megdöbbentem ennek a mozgó élőnek a láttán, mintha csak kisértet jelent volna meg előttem. Összetalálkoztunk és ekkor megismertem őt: egyetlen és igazi barátomat, kit egykor szerettem is, meg nem is, kitől elválasztott egykor életem sorja, kire néha-néha szomoruan és vágygyal gondoltam magányos és mély óráiban életemnek. A harmadik csoda volt ez ime, ami engem ért. És úgy éreztem, hogy ez mind egymáshoz tartozik elválaszthatatlanul: a város, mely meghalt és amelyet elhagytam, a tavasz, a természet, hova eljutottam, és ő, a messzi, a régen nem látott másik ember, a nő, kivel ime itt az országuton találkoztam.

Közvetlenül és egyszerüen, mint két testvérhez illik, átöleltük egymást. Kérdések zavaros árja tódult ajkainkra, mig végül mindegyik megtudta a másiknak a sorsát és megdöbbenve, borzongva tudtuk meg, hogy végzetünk egyforma.

Ő is szomoruan és csodálatos vágyaktól meggyötörten aludt el, ő is felriadt éjszaka, ő is különös erőtől ösztökélve elhagyta otthonát. Az a hatalmas és óriási város, melyben ő élt, szintugy meghalt, mint az enyém, ő is szintugy zokogott és kinlódott, mint én. És végűl ő is elindult szép kicsiny lábaival keresni az élőket, az életet. Ő elindult az én városom felé, amint én az övé felé. Nem tudtuk akkor, hogy egymásfelé indulunk mind a ketten. És, hogy mindez azért történt, hogy találkozhassunk mi ketten egymással.

Ő is elhagyta otthonát, mint én. Ő nem hozott semmit, csupán szépségét és szivét és szánakozó gúnynyal tekintett kedves szeme táskámra. Megmondtam, mi van benne: fehérnemű, fegyver, és pénz.

– Ezekkel akarod megtalálni az életet? – mondta ő, és én elszégyelve magamat elhajítottam az egészet.

– Vannak gyümölcsök a fákon, nem halunk éhen: mondotta.

Körülnéztem és ime a fák ágai lekonyultak a gyümölcsöktől: nyár volt.

Egymásba karolva mentünk egy útra térve, mely uj irányt mutatott, egyformán elvezetve kettőnket a két halott várostól.

Oh mennyi minden volt, mit egymásnak el kellett mondanunk. Vágyainkat és életünket, miket egymástól távol és elszakadtan éltünk át. Úgy éreztük, hogy kába, ostoba álom volt ez csupán, hisz mi ketten vagyunk csupán élők a földön és mi – volt idő mégis – hogy nem éltünk együtt. Oh, hogy is történhetett ez meg mégis. Nem tudtuk még, hogy mi lesz a jövőnk és a sorsunk, de úgy éreztük, jó, igaz lesz, ami vár ránk, oh maga a vágyott, az eddig el nem ért, a csapongó boldogság.

Elkezdtünk vallani. Mindazt, mit egykor szégyeltünk meggyónni egymásnak makrancos büszkeségből, dölyfös vagy gyáva önnemismerésből, azt megmondtuk most végre egymásnak. Hisz halott városból jöttünk mind a ketten és csak mi ketten voltunk élők a földön most már. Éreztük, hogy egymáshoz tartozunk, több vagyunk egymásnak, mint két szerelmes, több társnál: szülő, gyermek és testvér egyikünk a másiknak egyszerre.

Azután elkezdtünk beszélni elmúlott életünkről. Mindegyikünk felhágott immár az élet közepére, jövőnk nem igért többet az időben, mint amennyit multunk adott. Oh minő nagyon sajnáltuk ezt, minő nagyon vágytuk vissza a derüs, mának élő ifjúság első és gondtalan szerelmét, mit nem egymással osztottunk meg és amiben már nem lesz részünk.

Az égbolt csak nem sötétedett el semmit, a nap nem jutott túl a horizonton. Ekkor az út kanyarodójánál egy kőkerítést pillantottunk meg. Elértük és bementünk kapuján. Egy szép és megható házacska fehérlett egy parkocska mélyén felénk. Rögtön úgy éreztük, hogy elértük célunkat. Ez lesz otthonunk, menedékünk, itt fogunk élni egyetlen emberpárja a földnek, az utolsó két, egymásra talált ember. És ősei leszünk talán sok, sok tömérdek, egymástól elszakadó embernek. De ez nem bántott minket, mert önzők voltunk, boldogok az élettől és a szerelemtől.

Megcsókoltuk egymást, találkozásunk óta először. És ekkor elragadtatva néztünk egymásra. Éreztük magunkon és láttuk a másikon, hogy ujra, oh ujra, húsz éves, életet, szerelmet kezdő gyermekek lettünk. És elfelejtettünk mindent: eltünő fiatalságot, a talán még sem igaz multat, a városokat, hol éltünk, a városokat, melyek meghaltak, melyeket elhagytunk, az egész halott földet, a rettenetes éjszakát, mindent elfelejtettünk, semmi, de semmi nem történt, egymásra találtunk, mint két ifju, szinte gyermek és neki fogtunk ujra az életnek.

KARINTHY FRIGYES
ÉSZAKI SZÉL

I.

Régen, mikor még a földön éltem, álmodtam ezt.

A nyár végét járta akkor; minden forróság és fény, ami hónapok óta összegyült, izzó pirossággá, cukros levekké duzzadt a gyümölcsökben, a föld lihegő tüdejében. Porhanyóssá váltak a nehéz banánok és a narancsok héjja kipirult és a pálmák zöldje szinte vakított már. Az emberek is megértek, mint a gyümölcsök. Estefelé, mikor a tengerből kidugtuk a vállunkat, mintha rőtre sült cipók, vagy égett naspolyák úsztak volna a vizen; a bőrünk megbarnult és a szemünk csillogott.

Nagyszerű, pogány nyár volt és eltartott vagy husz évig. Az arénában olimpusi versenyeket rendeztünk, meztelen fiúk birkóztak és perzsa nők táncoltak a végén, – mindnyájan fiatalok voltunk és körülbelül mindnyájan szerelmesek egymásba. A lakomák buja, fűszeres zsírját bóditó borokkal öblögettük le, – éjfél után, büszke és lüktető fejjel dalokat írtunk aztán és meséket költöttünk. Megénekeltük a nők keblét és csipőjét és csudálatos hasonlatokat találtunk a nők, a gyümölcsök, a virágok, bársonybőrü macskafélék és italok között. Egy-egy szép hasonlat valósággal mámorossá tett és lázba hozott egy váratlan és lágyan csendülő rím; a költőt kiáltozva és száguldó szavakkal ünnepeltük ilyenkor, – néha még szebb hasonlattal dicsértük a művet, mint amilyenekkel a költő felcicomázta.

Drámákat is játszottunk, amikben sötét szenvedélyek törtek ki szabadon és a szimbólumok éppúgy húsból és vérből valók voltak, mint az emberek. E drámákhoz egy olasz muzsikus irt közzenét, – határtalan epedés volt a zenében, kétségbeesett, olthatatlan vágy; a zenekarból mintha görcsös karok nyúlkáltak volna ki, hogy megkapaszkodjanak valami barna leány lobogó hajába. Sokszor fuldokolva zokogtam e zenén, mert szerelmes voltam Lollába, akit az olasz muzsikus is szeretett, és legjobban úgy tudtam volna szeretni, ha meghalhatok a lábai előtt.

Nem féltünk a haláltól. A temetéseket orgiák követték és nem emeltünk síremlékeket. A halálról csak kiömlő és lüktető vér jutott az eszünkbe, semmi egyéb. Beszéltek egy grófnőről, aki hallatlan s szívdermesztő módon elégitette ki szerelmi vágyait; áldozatai között gyermekek is voltak és fiatal leányok; e nőre gyakran és tikkadtan gondoltunk. Augustus császár udvarában gyakran megjelentünk és beszélgettünk az agg Maecenassal. Egy ideig mindnyájunknak Borgia Caesar volt ideálunk. Később raffináltabbak lettünk, pásztorjátékokat rendeztünk a versaillesi parkban. Majd Duse és D’Annunzio szerelme izgatott, jelzőink egyre ragyogóbbak lettek és valamelyikünk megirta darabnak Salome táncát. S közben, egész nyáron át, vakítva tündökölt a nap, Quarnero szikrázott és égett mint a gyémánt, fel egészen az Alpesekig forró lett a föld s a dán vizekbe láttuk lebukni; tovább nem igen érdekelt, mi lehet. Gyönyörű nyár volt és folyton kék volt az ég. Egy délután megjelent az idegen.

II.

Délután Lollával csónakáztunk. Forró és könnyes voltam; a haldokló nyárról és haldokló ifjúságról beszéltem, sok színt kevertem a szavakba, mert a tó tulsó partján sárga, piros és kék szinek vegyültek a fák zöldjébe, s én szembekerültem e fákkal. De kifogytam a szavakból és szinekből és mikor már nem tudtam beszélni, Lolla unatkozva hajolt ki a csónakból és ujjait hűtötte. Gondolkodtam, milyen hangszer szólhatna helyettem, de csak epedő melódiák jutottak eszembe és mindegyikben ugyanaz a sóvárgás volt csak, amiről beszélhettem. Kifogytam és ekkor valami kényelmetlen buta üresség állt be.

Visszamentünk a szállodába. A kertben fiatal leányok tenniszeztek, sokan voltak a hallban, de fáradt voltam és levert, nem mentem be. A portás kint állt a kapu előtt és egy idegen fiatalemberrel beszélt. Láttam, hogy nem értik meg egymást. Odamentem. Szőke, kékszemű, jelentéktelen ifju volt, norvégül beszélt. Franciául szólitottam meg. Útbaigazitottam és valahogyan együtt is maradtunk.

Vacsoránál már bizalmasabbak lettünk. Ekkor vettem észre, hogy tévedtem: nem kék szemei voltak, hanem szürkék és legalább egy fejjel volt magasabb, mint ahogy első percben láttam. Ezen egy kicsit csudálkoztam, de aztán cinikusan vállat vontam. Nagyon keveset beszélt. Ekkor már mintha nem is Capri szigetén lettünk volna, hanem valami német kikötőben, talán Hamburg közelében, egy fürdőhelyen. Unalmamban neki is Lolláról kezdtem beszélni, ebbe belemelegedtem, ragyogó szavaim visszatértek, dagadtak, egyre forróbb és lüktetőbb lett megint a beszédem, végre egészen melódiákba csapott át, daloltam, dalolva magyaráztam neki, mit érzek és sírtam hozzá. Hirtelen elhallgattam, hogy a hatást vizsgáljam. Reméltem, hogy legalább is könnyezni fog. De a norvég most megint egész más volt már: hosszú, kékesszürke haja volt, ami furcsán lobogott a feje körül, mint a borszesz hideg, kék lángja vagy a lidérctűz a hideg és nyirkos tavak tetején. Az arca pedig egészen megnyúlt, két méter hosszú arca volt, elfolyó körvonalakban, nem nézett reám, nem is felelt semmit. Hanem mikor jobban odafigyeltem, hallottam hogy egészen halkan, mintegy magának dúdol, vagy fütyörész valamit. Úgy látszik, a fogain keresztül fütyörészett, mert az arca nem mozdult közben, – belülről jött ez a vontatott kisérteties hang, amihez hasonlót nem hallottam soha. A fütyülés egyre élesebb és hasitóbb lett; valami megcsapta az arcomat. Hirtelen átvillant rajtam, hogy nyilván hasbeszélő ez az ember, ez nem emberi hang, nem torokból jön. Megborzongtam és kértem, ne tegye ezt, mert idegessé tesz. Erre elfogulatlanul és könnyedén csevegni kezdett, de hirtelen borzadással vettem észre, hogy mialatt beszél, nem hagyja abba ezt a kisérteties fütyülést, mely tompán és mélyen ott zúg azért benne, a szavak fenekén. Hasbeszélő, nyugtattam meg magam, de éreztem, hogy elsápadok.

Később ajánlottam neki, hogy bemutatom Lollának. Mikor Lollával beszélt, megint egészen jelentéktelen fiatalember volt, udvariasan felelgetett, de közönyös maradt. Csak az volt különös, hogy az egyik oldala valami zöldes fénynyel meg volt világitva; egy pillanatra, mintha ezen az oldalon öt vagy hat karja lett volna, de nem láttam tisztán és ezek a ködszerü testrészek hirtelen szertefoszlottak.

Utóbb kiváncsian kérdeztem, mit szól Lollához; illik-e rá az a forró ária, amit a tiszteletére írtam és zongorázni szoktam. Udvariasan, de hidegen dicsérte. Egyszerre zavartan vettem észre, hogy én untatom őt. Hangosan beszéltem, magyaráztam neki, és ekkor jöttem rá, hogy nem azon az oldalon ül, ahová beszélek; – megfordultam és a hátam mögött állt, és hangosan, szilajul felnevetett. Elszégyeltem magam. Most megint csönd lett, de ezt nem tudtam elviselni; nehéz nyomás ült a mellemre. Kínlódva kerestem szavakat: megkérdeztem, hogy kit szeret és tud-e énekelni? Ekkor nyugodtan és határozottan kijelentette, hogy kedvese az északi sarkon várja őt, még nem látja tisztán a ködön keresztül, de szive egy keskeny és hajlékony vasdarab, állandóan arra mutat hegybefutó végével, mint az iránytű, s ha egyszer e piciny vasszilánk elszabadul testéből, a ködön és vizen keresztül odafut majd ama delejes ponthoz. Énekelni is szokott; – és ekkor megint hallottam azt a hátborzongató zenét, a füttyszót, egyhangú ütemeivel. Zene volt, végtelenül hajlékony és magasan lebegő; – de mikor magamban megrögzíteni próbáltam, kiderült, hogy a kromatikus skála hangjegyeivel nem lehet kifejezni s így hangszer nem is játszhatja el soha. Ekkor felismertem, hogy a norvég őrült. Már ekkor esteledett. Nem láthattam az arcát, de éreztem, hogy magam is megőrülnék, ha most látnám. Hol közelről, hol távolabbról hallottam a hangját, a norvég lihegett, rakoncátlanul dobálta magát és karjai, amikkel a taktust verte, ezer méter hosszúak is lehettek, amint az elfeketülő égbolton hadonászott. Csitítani próbáltam, mondtam, hogy majd csak találkozni fog kedvesével, övé lesz és elviheti Capri szigetére. Most végre komolyan válaszolt nekem; emberfölötti fájdalom volt a szavában. Azt mondta, hogy kedvesét nem viheti Capri szigetére soha, – hogy kedvese rég meghalt, de valahol, valamikor azért látni fogja mégis, akár őt, akár az árnyékát, – ha nem itt, talán a halottak között, halihó, halihó! – mikor majd elhamvad a Föld és kialszik a Nap, – majd a temető fütyülő sötétjében – halihó!… sírkeresztek között tapogatva keresi azt, kit a fény tett láthatatlanná. S mikor csitítottam, tombolni kezdett és úgy hánykolódott, mint a tenger, – nem birom már, fütyülte, nem birom ezt a fülledt meleget, ezt a zsírt, ezt a tikkadást, ezt a sok buta napot és puffadt gyümölcsöt. És mikor ezt mondta, valami suhogni kezdett a hajamban, oly rettentő félelem fogott el, hogy elájultam.

III.

Másnap, mikor kinéztem az ablakon, hideg fekete volt az ég és a hegyek mögött az északi szél. Forogva szaladt végig az utcán, szijat hasított a levegőből és tépte a házak fedelét, hogy visítottak bele. A fák földig hajoltak és a levegőben forgott a föld szemete. Női fátylak rongyait sodorta tovább, a cölöpök csikorogtak. Túl a tó vize sötétlett és borzolódott, néhol felfordult vitorlák metszették a tarajokat. Az utat, ahol rémülten és vacogva futottam haza, nyakam köré csavarva görcsös köpenyem, az utat lesöpört, érett fügék borították, – a szél söpörte a gyümölcsöt, futottak előttem, mintha mind életre kelt volna, s most jajgatva, bőgve bánná, hogy oly sokáig aludt.

Felemeltem a kezem, kegyelmet kértem, köpenyem örvénylett fejem körül, – s ekkor magasan, magasan a fejem fölött, két rohanó felhő között hallottam, hogy fütyül az északi szél, – fütyült és vihogott és megismertem a kisérteties zenét, amit tegnap hallottam, a szálloda lugasában.

Az északi szél tombolt és dühöngött az égbolt harangjában, a sűrű, puha és fekete felhők pedig olyanok voltak most, mint egy óriási cella kitapétázott falai, melyeket dörömbölve tép, öklével és fejével csapdos kényszerzubbonyában az őrült, az északi szél.

SZINI GYULA
DAIMONION

A jáspis asztalon, amelyet három női faun tartott – az egyik malachitból, a másik porfirból, a harmadik szienai agátból volt kifaragva – aranytálak csillogtak és bennök a szakácsmüvészet remekei párologtak, vagy kocsonyásan reszkettek, vagy a torták finom fűszereit terjesztették a levegőben.

Ezüst renaissance-serlegekben Vezuv borai csillogtak. Hegyi kristályból kifaragott korsóban Chianti sok százados bora tündöklött. Fantasztikus alaku óriási tengeri kagylókból szőlőgerezdek, cseresznyefürtök pezsdültek ki, alabástrom vázákban pedig mindenféle más gyümölcs volt feltálalva.

Mindezek fölé pedig négy titokzatos egyiptomi kanopé magasodott, az emberfejü Amset, a majomfejü Hapi, a sakálfejü Duamoto és a karvalyfejü Kebhsonuf fejeivel. Köröskörül a teremben sokkaru antik gyertyatartók ontották a fényt gobelin-szőnyegekre, amelyek az etruriai művészet naturalizmusával mutattak obszcén vagy fenkölt jeleneteket.

Nagy római stilü ajtón át, amelynek bronzból volt félfája, az előcsarnokba lehetett látni, ahol szökőkút csörgedezett. A kis fontána bokréta alaku vizsugarai a fehér márványból faragott Kalopűgosz Áfrodité szobrára hullottak, aki opálkagylóban állt. A kút kávapadkáján mozdulatlanul, plasztikus tartással egy nő ült, akinek csak szeme rebbenése árulta el, hogy él. A kezében arany-lantot tartott és az ujjai alabástromszerüen áttetszők voltak.

Baldassare a sánta komornyik, jácintkőszinü selyem libériában forgolódott. A gazdája, signore Rospigliosi pedig türelmetlenül járt fel-alá.

– Uram – kérdezte tiszteletteljesen a komornyik – voltaképp kire várunk ezen a zimankós téli éjszakán? Nagy úr lehet, mert ekkora pompával még az udvar embereit sem szoktuk fogadni. És egyedül jön, úgy látom, mert csak egy tányér van számára az asztalon.

Rospigliosi nem felelt semmit. Firenze egyik legszebb kandallóját nézte, amely a Della Robbiák műhelyéből került ki és amelyben szagosan égtek az olajfahasábok.

A komornyik ujabb időben gyakran rajtakapta az urát, hogy szótlanul a tűzbe bámul és nem hallja ha kérdezik. Éjjelenkint pedig fel-felriadt álmából és gyertyával végigkutatta egész palotáját a padlástól a pincéig.

– Uram, mikor jön a vendég? – kérdezte harsány hangon, de alázatosan Baldassare.

Rospigliosi felrezzent merengéséből és nagy, álmodón kimeredt szemét rávetette a komornyikra.

– A vendég késik, – felelte Rospigliosi – és félek, hogy ma nem is jön. Pedig esténkint és éjjelenkint sokszor felkeres. Szerettem volna ma vele végképp leszámolni.

– Ki az? kérdezte gyanakvóan Baldassare.

Rospigliosi felsóhajtott:

– Magam sem vagyok bizonyos benne, Baldassare. Gyakran azt hiszem, hogy a második énem, kettéhasadt lelkem másik fele.

Baldassare nagy, ijedt szemmel bámult urára.

– Látom az arcodról – mondta Rospigliosi, – hogy te is bolondnak tartasz. Messer Tarucci, a háziorvosom is őrültnek gondol.

– Isten óvja uramat nagy bajtól – rebegte Baldassare és babonásan behajtotta az ujjait.

– Minden éjjel úgy érzem – beszélte Rospigliosi – mintha ketté hasadnék. Legalább félóráig tart ez az állapot, amelyre csak azért nem tudok egészen visszaemlékezni, mert minden úgy tünik elém, mintha a másik fele a másik énemmel történt volna meg.

– Santa Maria! – ijedezett Baldassare.

– A tudós humanista, messer Baroccius – folytatta Rospigliosi – azt mondja, hogy az énnek ezt a meghasadását már a régi görögök is ismerték és Szokrátész „daimonion“-nak nevezte.

– Ki volt az uram? – kérdezte Baldassare.

– Szokrátész görög bölcs volt – felelte Rospigliosi. – Ugy látszik neki is volt ilyen daimonion-ja. Az én démonom nagyon titkolózik még velem szemben is. Nem akarja magát egészen elárulni, kiszolgáltatni nekem.

Baldassare átértette a rettenetes állapotot, amelyben signore Rospigliosi volt és a maga együgyü eszével eképpen felelt.

– Bizony uram, magam is észrevettem, hogy egy idő óta két urat szolgálok, holott ide csak egy úrhoz szegődtem. Azelőtt mindent jól csináltam, meg voltak velem elégedve és évek hosszu során át nem volt uramnak egyetlen panasza sem rám. Most pedig semmi dolgommal sincs megbékülve, uram gyakran korhol engem, mert néha alig tudom megérteni az akaratját. Imádkozni fogok a boldogságos Szűz Máriához, hogy távoztassa el uramtól a gonosz ördögöt, aki úr szeretne lenni ebben a házban.

– Csitt, csitt, Baldassare! – suttogta Rospigliosi mert még meghallja ő és nem jön el hozzám vendégségbe. Pedig jóban akarok vele lenni, ha már közöm van hozzá. Hozzám tartozik és szinte egy vagyok vele. Neki rendeztem ezt a lakomát, és ezzel a nővel is őt akarom idecsalni.

– Uramnak az a baja – szólt Baldassare, – hogy mindenkivel szemben jó, még ezzel a fránya kisértettel szemben is.

– Én egész életemben jó ember voltam – sóhajtotta Rospigliosi – sajnáltam a szegényeket, megkönyörültem a szerencsétleneken. De az a másik rossz volt! Ő hajszolt engem vagyonszerzésre. Ha ő nincs, ma nem volna ez a palotám és sok kincsem.

– Isten bocsássa meg vétkem – vallotta meg Baldassare – de mindig azt gondoltam magamban, hogy uram valami ördöggel cimborázik. Husz év óta szolgálok itt és folyton éreztem, hogy valami nincs rendjén.

– Miért, Baldassare?

– Uram – felelte a komornyik – mindig olyan jó, kegyes volt hozzám, mintha apám volna. De voltak napok, amikor majd lenyúzta a bőrömet egy garas miatt.

– Nem én, hanem a démon – sóhajtotta Rospigliosi.

– Pénzt sohsem mertem kérni uramtól – folytatta Baldassare és mig más magamféle szolgának évről-évre emeli a gazdája a fizetését, az enyémet évről-évre lejebb szállitotta.

– Nem én, hanem a démon.

– Aztán eszembe jut a kis Marietta esete is – szólt Baldassare. Ez a kis lány nagyon szerette uramat és talán még most is hű hozzá. De azért uram kitette őt a házból a legkegyetlenebb, leghidegebb téli éjszakán, mert szegény leány félretett néhány tallért, amihez különben joga volt. Uram kidobta őt gyermekével együtt, akinek pedig minden bizonyság szerint uram az apja.

– Hol van Marietta?

– Settignanoban van – felelte Baldassare. – Uram egy fagarast sem küldött neki. Szegény leányasszony éhen halt volna, ha meg nem könyörülök rajta és el nem látom pénzzel, élelemmel meg mi egyébbel.

– Jól tetted, Baldassare – felelte Rospigliosi – de nem tudom, mit szól majd hozzá a démon, aki mindezt művelte és minden fillért számon kér tőlem.

– A világ – szólt Baldassare – jól tud uramnak sok gonosz, kegyetlen dolgáról, mégis egész Firenzében a legbecsületesebb embernek ismerik és tartják. Nem lehet ez másképp, mint hogy uramban egy ördög is él.

– A pénzszerzés démona – szólt tompa hangon Rospigliosi. – Én magam oly szivesen adtam volna oda mindenemet a szegényeknek, ha nincs az a démon, aki mindig visszatartott. Hidd meg Baldassare, rablás az élet és akinek nincs olyan ördöge, mint nekem, egész életében szegény marad. Csak az a miénk, amit másoktól elveszünk.

Baldassare felsóhajtott, mert ezt az igazságot már régóta érezte, de sohasem tudta olyan szép szavakba foglalni, mint signore Rospigliosi.

– Én vagyok a legbűnösebb ember a világon – sóhajtotta Rospigliosi – mert jónak születtem és mégis hallgattam a démonra, a második gonosz énemre. Hiába most palotám, nagy vagyonom. Hiába vagy te jó hozzám, Baldassare. A palotának, vagyonnak a fele a másiké. És te kénytelen vagy őt szolgálni.

Baldassare keresztet vetett magára.

– Azért hivtam meg őt magamhoz ma éjjelre – folytatta Rospigliosi – hogy leszámoljak vele. Vagyonomnak a felét át akarom neki adni, hogy ezentúl hagyjon békén. Ha ma éjjel ő el nem jön, holnap én megyek a kapucinus barátokhoz és nekik ajándékozom egész vagyonomat, én pedig belépek a szerzetbe. Imádkozz, Baldassare, hogy ma éjjel eljőjjön hozzám a vendég.

Baldassare összekulcsolta a kezét és példáját Rospigliosi is követte. A gyertyák fénye meg-meglibbent. Az egyik viaszláng magától kialudt. A gobelineken tovább folyt az isteni és földi szerelem játéka. A szökőkút vigan csobogott a márvány Afrodité vállára és a kút káváján, az alabástrom padkán az aranylantos eleven nő mozdulatlan hanyagsággal nyujtóztatta, rózsaszinü, meleg idomait. Rospigliosi nem törődött vele, csak az ajtó felé nézett és várt…

És egyszerre nyilt az ajtó és belépett rajta egy gyermek. Félig meztelen volt, ruhája cafatokban lógott le testéről, az arca és a keze kék és zöld volt a hidegtől és minden izében remegett.

– Ki ez a gyerek? Hogyan került ide? – kérdezte Rospigliosi.

– Giovanni! – kiáltott föl Baldassare. – Mi baj van? Mit csinál az anyád?

A kis fiu nagy kék szemét ráemelte Baldassaréra és halkan mondta:

– Meghalt.

A komornyik odafordult signore Rospigliosihoz:

– Marietta meghalt.

A gazdag úron a megindulásnak semmi jele sem látszott.

– Meghalt Marietta – ismételte meg Baldassare, mert azt hitte, hogy Rospigliosi nem értette meg.

– Tudtam – felelte közömbös hangon Rospigliosi. – Ez az oka annak, hogy a vendég nem jött el. Mariettánál volt elfoglalva.

Baldassare szeme hirtelen megtelt könynyel. Marietta halála és urának különös viselkedése összefacsarták a szivét. Megfogta a gyermek kezét és igyekezett vele kifelé az ajtón.

– Megállj! – kiáltotta rá Rospigliosi.

Baldassare visszafordult.

– Hagyd itt a gyereket – mondta Rospigliosi – és gyorsan szaladj el a közjegyzőhöz. Csak annyit mondj neki, hogy én küldtelek.

Baldassare megszokta, hogy urának parancsát szó és ellentmondás nélkül teljesitse. Elrohant és bár odakint cudarul havazott, nekivágott az utcáknak és késő éjjel felcsengette álmából messer Rovettit, a közjegyzőt.

A notario nem szivesen bujt ki ágyából, mert kegyetlen hideg volt, de amint Baldassare hangját meghallotta, felcihelődött és maga nyitott kaput.

– Mit akarsz? – kérdezte a komornyiktól.

– Uram küldött ide – felelte Baldassare.

A notario álmosan nyujtózkodott és bosszusan kérdezte:

– Haldoklik, vagy megbolondult?

– Nem haldoklik, nincs semmi baja – felelte Baldassare.

– Kerülj beljebb – szólt a közjegyző.

Messer Rovetti bevezette a komornyikot a cancellariába, hol a fal mellett hatalmas, vaspántos tölgyfaszekrény állott.

– Tartsd a gyertyát – mondta Baldassarénak.

A gyertya világánál signore Rovetti a szekrényből egy pergamen-tekercset kaparászott ki.

– Ezt vidd el az uradnak – szólt Baldassaréhoz – hogy irja alá. Két tanu is kell hozzá. Az egyik te lehetsz, ha tudsz irni.

– Csak a nevemet – felelte a komornyik.

– Az is elég – szólt signore Rovetti. – A nevedet ird az uradé alá, mint tanu. És rajtad kivül még egy tanunak az aláirása szükséges. Ki van még a házban?

– Nincs ott más, csak Rospigliosi ur, meg én, meg egy kis fiu, a Marietta gyermeke, aki az imént jött.

– Más senki? – kérdezte Rovetti.

– Meg aztán egy nő, aki a szökőkút káváján ül, de azon alig van ruha.

– Az nem baj – motyogta a közjegyző – a fő, hogy irni tudjon. Legalább a nevét.

– A nevét bizonyára le tudja irni – felelte Baldassare.

– Akkor siess, hogy az urad össze ne szidjon, ha soká maradsz.

– Messer Rovetti nem jön velem?

– Minek? – dörmögte a notario, – ilyen csunya téli éjszakán csak nem kockáztatom az egészségemet! Minden meg van irva a pergamenen és csak alá kell irni a gazdádnak, meg két tanunak, vagyis neked és annak a nőnek, akit emlitettél. Mit bámulsz rám? Nem érted?

– Értem uram, értem – felelte Baldassare és kabátja alá óvatosan begombolta a pergamen-tekercset, hogy el ne veszitse. Az ajtóban azonban megállt és visszafordult:

– Mi van ebben az irásban, messer Rovetti?

– Az urad signore Rospigliosi vagyona felét a kapucinus barátokra iratja. A másik felét pedig… én bizony már elfelejtettem, hogy hivják, akire ráiratja… egy gyermek… valami Giovanni.

– Marietta gyermeke! – kiáltott fel Baldassare. – Isten áldja meg érette az uramat!

TURCSÁNYI ELEK
HALOTT VALDEMÁR LELKE

I.

A sugarak ugató kacagással vetették rá magukat izmos karjaira és beleharaptak éles fogaikkal. Valdemár, aki az élettelen tárgyak sajátos mozdulatlanságával hevert a ravatalon, mit tehetett mást, tűrte. De egy élesebb harapásra nagyot szisszenve felébredt.

II.

S egyedül volt és a nyitott ablakon keresztül kajánul vigyorgó pofával bámult reá a Hajnal. Ez a vörhenyes arcú, pohos legény tele volt duzzadó életerővel és lenézte Valdemárt, a halottat. Valdemár tudta, hogy ő meghalt, ennélfogva nem csodálkozott azon, hogy felébredt. Mohón habzsolta föl az impressziókat és elsőnek értette meg a Hajnal tekintetét. „Beszédes ez a tekintet és ékesen szóló!“ – mondotta volna Valdemár, ha egyáltalán szólt volna valamit. De nyelve nehéz volt, mint az ólom és Valdemár halott nem tudta megbillenteni. Úgy érezte a szájában, mint valami fölösleges, idegen dolgot, amit legjobban szeretne kiköpni.

III.

A szobát nehéz hullaszag töltötte be és gomolyogva hömpölygő ködök öblös lilasága. Az ég peremén a felhők is lila sávokban rendezkedtek el és Valdemár, aki világéletében bolondja volt a lilaszínnek, gyönyörködött. Eszébe jutottak a lila nyakkendők szeszélyes árnyalatai és elvonúltak előtte katonás tisztelettel. Mert halott Valdemár úgy nézett rájuk, mint katonáira, kiket harcba küld, a búcsúzó király.

IV.

Valdemár, amint emlitettem, tudta, hogy halott és ezzel megtette az első lépést a Lényeg felé. A második lépést akkor követte el, mikor kilépett önmagából. Ez nagy lépés volt és ezzel halott Valdemár behatolt a Lényegbe. Nem ismerte ugyan még a Lényeg miszteriumait, de érezte őket, mert így szólt:

„Valdemár, nagy sejtések rombolják a te földi palotádat! Megjelent nekem a Lényeg és kivánatosabb volt, mint férfikoromban a legszebb asszony. Valdemár, ne haragudj rám, de én érzem, hogy ebből baj lesz! Valdemár én megjósolom neked, hogy te… bele fogsz olvadni a Lényegbe!“

Szólt pedig az ő hangtalan hangján.

Valdemár tehát megtette a második lépést is és kilépett önmagából.

V.

Történt ugyanis, hogy amig Valdemár a lila katonák lépéseiben gyönyörködött, megérezte az ő testének szagát, amely hasonlatos volt az emberi hulla szagához; és föleszmélt.

„Meg kell tagadnom minden közösséget a hullával!“

Ekkor nagy változások mentek végbe Valdemáron. Arcára komolyságot erőltetett és életet csiholt a lottyadt szemekbe. Az életnek eme két vitorlája kiduzzadt, Valdemár pedig összegyült a két golyóban és nézett! És belenézett a Hajnalba babonás, tudatos vágyakozással az Élet után. A hulla meg, ez a kifosztott ereklyetartó, beleakaszkodott, mert meg akarta tartani magának. De a Hajnal erős volt, a hulla gyönge: Valdemár a nyitott ablakon keresztül kiröppent a szabadba. Az anyagtalanság őrült sebességével törtetett föl, föl, föl ismeretlen magasságok felé. Fürdött a fényben, a ragyogásban, a tisztaságban, a levegőben, önmagában, mindenben. Boldog volt, mert megszabadult a földtől.

VI.

Valdemár dalolt. Aranyszegélyű felleghajóban ült és énekelt a szárnyas evezők ritmusára. Énekelt valami sohasem hallott, illatterhes, szinfoltos zenét és szobrokot gyúrt, palotákat emelt magának harmóniából. Valdemár nevetett az embereken, akik verejtékeznek az anyagon és abból akarják kiformálni a Szépet. Nevetett az embereken, mert úgy érezte, hogy ő lényeg. Tudta ugyan, hogy nem részese még a chaotikus Egynek, de egy beolvadni kész Lényegparány volt: a Valdemár lényege. Valdemáré, aki meghalt.

VII.

S a hajó oldalába vert apró jégszögecskék megcsillantak a fényben, mert Valdemár, a lényeg, búsult és siratta Valdemárt a halottat. Bús tekintetétől romba dőltek a fantasztikus zene-paloták és a szeszélyes hajladozású hangulat-arabeszkek. A levegőben egy egyszerü kis szoba bukdácsolt lila ködökkel, ravatallal. Valdemár pedig nagy szeretettel apró, szomorú szobrokat csinált. Viaszsárga, beesett arcú, hanyattfekvő, kicsike – valdemárokat. Egyet, kettőt, hármat, tizet, százat.

És sírt és sírt és sírt egyre.

SZILÁGYI GÉZA
ÉJJEL A FOGADÓBAN

Rosszat sejtető érzésem – elátkozott bajbarometer vagyok – sajnos, most sem maradt szégyenben. Már eleve, még a vonaton, azt gondoltam, hogy az a sokat emlegetett, határszéli állitólagos város csak a térképcsinálók füllentő szeszélyének és a menetrend elhárithatatlan szükségletének köszönheti utcátlan létezését, a valóságban azonban csak városnak hazudott „vasuti gócpont“, amely a pályaházon és tartozékain kívül és túl semmi egyebet nem jelent. Balsejtésem nem is szedett rá. (Ó bárcsak megtette volna!)

Este nyolc órakor elhagytam a pályaházat – podgyászom ott maradt a portásnál – és nekivágtam azoknak a tájaknak, ahol föltalálhatónak véltem az úgynevezett várost. Elhaladtam egy szívfájdítóan szerény vendégfogadó mellett, – megborzadtam tőle – láttam néhány ijesztően visszataszító lehelletű kurtakocsmát, két gyárépület pokolian ágaskodó kéményei ostromolták meg rémüldöző szememet, egy csomó szűkmellü munkáslakás bedagadt apró ablaka hunyorgatott felém és tekintélyét igyekezett érvényesiteni egy pöffeszkedő épület, amelynek nagy időtől beszennyezett homlokzatáról idomtalan vastag aranybetűkkel rikitott a „városháza“ szemérmetlenül tóditó elnevezése. Azontúl pedig vége szakadt a meg sem kezdődött városnak. Bármerre nyomozott is utcát fürkésző lábam, a nyugtalanul fénylő csillagok – ez volt az egyetlen világitás – csak ember nem látta mezőkre ügyeltek föl hideg sugaraikkal.

Visszafordultam a pályaudvar felé. Útközben szemrehányások ütlegeivel büntettem magamat azért a szerencsétlen gondolatért, hogy ezen a helyen szálltam le a vonatról és itt akartam a kényelmes éjjeli pihenő vigasztaló simogatását biztosítani fáradtságtól megalázott tagjaimnak. Miért nem szöktettem magamat tovább, jóval a barátságtalan határon túl, még vagy három órányira, a legközelebbi már magyar levegőjű városba, ahol, ha becsületes éjjeli nyugalmat talán nem is, de a fáradtságot durván narkotizáló duhaj mulatságot találhattam volna. Vagy pedig miért nem áldoztam föl különféle vonatokon álmatlanul megölt két éjszaka után még a harmadikat is és miért nem rohantam vasuti kocsim megbomlott kerekein az egész hosszú éjszakán át megszakitás nélkül egyenesen a budapesti hajnal felé?

Kis ideig még száját járatta bennem a sok kiváncsiskodó „miért?“ De amikor észrevették, hogy sem fölvilágositó, sem feleselő válaszra nem számíthatnak, abbahagyták a meddőn egyoldalu beszélgetést. Csönd terpeszkedett széjjel lelkemben.

A házak után sóvárgó szemre szinte végtelen ürként ráijesztő mezőket elhagytam, s ujra végig kálváriáztam azt a rövid utat, amely a nevét megcsúfoló községháza, az emberevőknek látszó két mogorva gyár, a sunyiképű kis munkásházak, az orrot sanyargatóan bűzölő kocsmák és a siratnivaló vendégfogadó mellett a pályaudvar felé elvonszolt.

A fogadó előtt megállottam. Minek is mennék tovább a vasút felé? Az a vonat, amelyről leszállottam, az volt hajnalig a legutolsó. Éjszakára a pályaudvar behunyja szemét, betömi fülét és úgy alszik, hogy még egy tehervonatos lokomotiv-füttynyi sóhajtást sem hallat reggelig. A várótermek gondosan bereteszelt ajtai mögött csak az egereknek nem tilos az éjjeli szállás. Nincs mit keresnem a pályaudvaron, egyetlen menedékem a vendégfogadó.

Belső nyugtalanság idegessé szaporázza lépéseimet, amelyek szabálytalan nyomot hagynak a szabadon álló fogadót köröskörül nyaldosó sárban. Húzódozom ettől a betegesen szennyszinű, ősrégi foltos ablakú, lélekzetrablón szűk ajtajú, törpén földszintes háztól, amely épitészeti szakiskolák kiállításain visszariasztó mintája lehetne a düledezés agoniájában vergődő és az összeomlás katasztrófájától reszkető rom-épületnek. De ez a szomoru ház már nem bocsát el magától. Hangtalan hivása ellen hiába vértezem magamat a kulturember finnyásságával, engednem kell barátságtalan marasztalásának. Addig huzódozom a nyaktilóformájú ajtótól, mig egyszer csak rajta vagyok a félig elrothadt küszöbön. A következő pillanatban pedig már valósággal beleszivódtam a toldott-foldott zsákra emlékeztető folyosóba. Onnan meg fabábus mozdulatokkal szinte gépiesen dobálódzó lábam elhárithatatlanul bevisz egy rest ellentállással kinyiló ajtón keresztül, amely éppen az utcai ajtóval néz farkasszemet, valami tágasságot szinlelő bizonytalan rendeltetésü helyiségbe, amely egyben társalgónak, olvasónak, étkezőnek meg irodának látszik. A tetőről, amelyet a füst szinte feketére mart, félig elrothadt kötélről petroleumlámpa lógott le és az az el-elfulladó gyönge fényforrás egy megrokkant hosszú asztalra, több sulyosan megsebesült székre, mindenfajta italtól rosszillatu pohárszékre, nyilvánvalóan már nyugdijba küldött kályhára és négy-öt gyanus külsejü emberre vetette bosszus sugarait.

Később, napok mulva, beláttam, hogy ezeket az embereket csakis fölzaklatott idegeimnek nyugtalansága kendőzte gyanusakká és mindjobban fokozódó fáradtságomtól megnövesztett kedvetlenségem adományozta nekik a veszedelmesség rendkivüliségét. De akkoriban, belépésem percében az első izgatott szemlélődés megtévesztő hatása alatt, azt képzeltem, hogy azoknak a rablóbarlangoknak egyikébe jutottam, amelyeken fülledt és ijesztő, rossz ifjusági iratokban olvasván róluk, annyit borzongtam annak idején. Egy fogatlan, szinte hustalan képű, beesett szemű, ösztövér ember – nyilván a vendégfogadós – lassan elém került és rekedt hangon kérdezte, hogy tetszik-e valami? A pohárszék mögül tréfás szélességű, durván kövér asszony sanditott felém. Az asztal mellől, amelyen csorba poharakban maró szinű pálinkák mérgeskedtek, két borostásképű nagyon öreg ember, egy hóditó termetű himlőhelyes férfi és egy pirosságtól izzó arcú sánta siheder leste válaszomat.

– Tetszik valami? – ismételte még rekedtebben a fogadós, amikor kissé késlekedtem a felelettel.

Ha szivem szerint akartam volna válaszolni, azt mondtam volna, hogy ismét künn szeretnék lenni, megint a vonaton ülni és Magyarország felé robogni. De ezt nem mertem elárulni. Egy másodpercig az a mentő eszme villámlott meg borus agyamban, hogy hirtelen fölöklelem az ajtót, végigrohanok a folyosón és kiszököm a házból. De úgy véltem látni – akkori ideges kimerültségemnek végtelenül nagyitó és képtelenül torzitó pápaszemén át, amelyen ma csak mosolyogni tudok, – hogy mind az ötnek a szeméből fenyegetés mérgezett tőre villog felém. Úgy képzelem, hogy csak meg kell moccannom és máris vérbe-fagyva hagynak a földön. Nincs mit tennem; ha a balvégzetem idehajszolt, nem menekülhetek a veszedelmes válasz elől. Halkan kinyögtem:

– Éjjeli szállást szeretnék. A reggeli vonattal tovább megyek.

Megint a legnagyobb határozottsággal – harmadnap, hazaérkezvén, szinte megfoghatatlan volt már előttem ez a három nap előtti határozottságom – azt véltem látni, hogy mind az öt bandita (izgatottságom már igy szidalmazta őket) gonosz egyetértésben összenéz egymással. Villámgyorsan száguldott végig agyamban a következtetések automobilja. Hát jól van. Meg fognak ölni, álmomban végeznek velem, elszedik azt a száztizenkét márkát, amelyet külföldi utamon még el nem költöttem, szitkozódni fognak, amiért a zsákmány ily aszott, aztán majd elásnak valahol. De utóvégre esett már nagyobb katasztrófa is: túl vagyok a harmincon, egy pár dolgom sikerült, szeretőim között finomabb bőrűek is akadtak, az élet lényegét már ismerem, legfölebb néhány ujabb forma lehetne még hátra. Hát öljenek meg…

Oly fáradtság kötözte meg testemet, hogy akár menten leszúrhattak volna, a kis ujjamat se mozditottam volna meg védelmemre.

A fogadós a pohárszékhez ment és levett róla egy invalidus gyertyatartót, amelyben félig leégett gyertya szomorkodott.

– Éjjeli szállás tetszik, – mormogta – szép tiszta szobával szolgálhatok. Csak tessék utánam jönni. A pohárszék mellett fölpattantott egy kis ajtót: folyosóra vitt, amelyen a dohosság békésen osztozott meg a sötétséggel. Tehetetlenül, szinte hipnotizálva követtem a fogadóst, aki, kezében a nyomorultul pislákoló gyertya, előttem haladt. Félig már alva botorkáltam a foghijjas, hustalan képű, beesett szemű, ösztövér ember mögött. És már elbóditott eszembe belerémlett az a középkori német fametszet, amely íróasztalomon puritánoskodik: azon is olyan a Halál, mint ez a fogadós itt…

Ilyen folyosót is keveset láttam! Valósággal bolondozott velem, amint az álmosság nedvesen meleg kezétől félig befogott szemmel, a fáradtság durva markától félig megsántult lábbal, szinte nem is tudatosan követtem, hanem inkább csak révületben vonszolódtam a Halál ő legszentségével legalább is távoli rokonságot tettető fogadós után. Bolondozott ez a vakmerő folyosó, mert hol úgy megszűkült, hogy szinte eltűnt előlem, bujócskát játszva velem, hol meg úgy széjjelterpeszkedett, mintha falai utálattal menekültek volna egymástól; majd férfias határozottsággal egyenesen tört előre, majd gyáva és pityókos ingadozással jobbra-balra dülöngött: szóval bolondozó és bolondos egy folyosó volt.

Az a szoba, amelynek ajtaja előtt a valójában csak egyetlenegy, de a kimerülő lábra egész labirintusként ható folyosó véget ért, már nem volt méltó a nem hétköznapi folyosóhoz: mindenképpen rajta volt a közönségességnek csöppet sem szépitő szürke patinája. Az aszkóros gyertya rövid lélekzetü lángja szánakozással elegy megvetéssel botorkált végig egy lőcslábu potrohos asztalon, három nyomorék széken, egy szűk ölű, növésében elmaradt kis szekrényen és egy már megvetett, az idő kérlelhetetlen mulásától és gyakori kiméletlen használattól agyonfárasztottnak látszó ágyon.

A fogadós a gyertyát letette az asztalra, nadrágja balzsebének gyanus mélységéből görcsös kézzel kihorgászott egy lyukas gyufaskatulyát, azt hű és méltó pajtásul helyezte a fényforrás paródiája mellé, aztán jó éjszakát kivánt – oly érdesen hangzott, mint valami káromkodás – végül kiment a szobából.

Kissé csodálkozva maradtam egyedül.

Nini – gondoltam – végigvitt a folyosón, ahol az ő tehetetlen áldozata lehettem volna. De még véletlenségből sem értette hozzám kezét. Ha ebben a szobában nekem támad, csak a gyertya lángja lett volna tanuja és nem agyonernyedt izmaim, hanem legföllebb a szorongástól megsulyosodott nyelvem próbálkozhatott volna meg valamelyes meddő tiltakozásfélével. De itthagyott, anélkül, hogy annak a rossz szándéknak, amelyet az elébb beléje éreztem, csak egyetlen taglejtését is láttatta volna velem. Lehet ugyan, hogy fölöslegesnek tartja a legkisebb dulakodást is és bevárja, mig az álom egészen tehetetlenné narkotizál engem és kényelmes játékká teszi a velem való elbánást.

Lehet, hogy…

Lomha eltökéléssel, de mégis csak eltökéléssel, tovább szeretnék még fonni a gondolatok guzsalyán, de a fáradtság minden teketória nélkül eltépi az amugy is szakadásra hajlamos vékony fonalat és az ágy felé parancsol. Hogy le tudtam vetkőzni, az még ma is, annyi idő multán, meghökkent, ámulatra késztet és szinte fantasztikus bizonyitéka annak, hogy még a legtörpébbé zsugorodott energia is olykor milyen óriási vállalkozásokba tud belelendülni. Egy másodpercig még arra próbált biztatni haldokló éberségem, hogy a folyosóra szolgáló ajtót talán mégis el kellene reteszelni, de aztán a kimerültség szülte fatalizmussal erről is letettem. Már benn feküdtem az ágyban – mit bántam most, ha akár egyenesen a koporsóba kellett volna belefeküdnöm – amikor a szobában utolsó gyarló kémszemlén cserkésző szemem másodpercig elidőzött egy másik ajtón, amely valami szomszédos szobába nyilhatott. Ezt az uj fölfedezést agyam még tudomásul birta venni, de érzéskommentárral nem tudta volna ellátni. Hát ott is van ajtó, nyitott vagy bezárt ajtó; rendben van, aludjunk!

Magamhoz intézett fölszólitásnak talán soha máskor még nem engedelmeskedtem ilyen hamar. Hogy meddig alhattam a legboldogabban, mert a legtudattalanabbul: álomtalan álomban, azt nem tudom. De egyszerre csak azt éreztem, hogy repülök. Igen hosszú, szinte bosszantóan piros szárnyaim nőttek és úgy repültem, mintha világéletemben a legtökéletesebb élő repülőgép, született madár lettem volna. Hogy hová repültem, azt nem tudtam. Sebes utam hol kétségbeesetten sötétszinü, hol napfénytől aranyosan becézett felhőtömegeken tört át, mindig messzebbre és egyre magasabbra. Olykor visszatértem a földre, de csak azért, hogy rövid pihenő után még sebesebb és még edzettebb szárnyon emelkedjem még magasabbra. És miközben igy belevittem hóditó lelkemet a már lelketlenné fagyott legfelső régiókba is, hallatlan öröm ünnepi harangszavát kongatta mámoros szivem és királyi büszkeség koronája szorította ujjongóan lüktető halántékomat.

Büszke örömöm azonban nem tartott sokáig. Egy kéz ért a vállamhoz, mire szárnyaim menten leváltak, úgy, hogy istenkisértő zuhanással visszaestem a földre. Fölébredtem-e, nem-e, nem tudom, de valaki szólt hozzám:

– Sok ezer éve várok már tereád!

A hang olyan reszketve simogatott meg, hogy föl kellett tekintenem. Fiatal leány fehérlett előttem. Fehér hálóköntös gyöngéd intimitással ölelte karcsu tagjait. Hosszúkás, szenvedő arcáról megható fehérség világolt felém. De vágyó nézése izzóan meghazudtolta köntösének és arcának téliesen beteg fehérségét. Meleg, barna szeme gyönyörüségesen viharzott, miközben most már követelőbbé hangosodott ajka megismételte:

– Sok ezer éve várok már tereád!

Még közelebb került hozzám, úgy, hogy köntösének nyugtalanul libegő ujja már összecsókolódzott vánkosommal. Én csöppet sem csodálkoztam ezen a közeledésen, amint az előbb azon sem ámultam, hogy szárnyaim nőttek és beszáguldoztam a végtelent. A leány mindenképpen tetszett nekem. Éppen azért, bármily nyűgösnek éreztem is a beszédet, hizelgő hangon szinte bele a lelkébe sugtam neki:

– Ha sok ezer éve vártál is énreám, de hiába nem vártál…

Amikor reggel türelmetlen napsugarak gyöngédtelenül fölébresztettek, mintha valami határozatlan parfüm-illat bágyadozott volna párnámon is, ingemen is. De lehet hogy csak képzelődtem. Túlságosan fáradt voltam, semhogy sokat tudtam volna okoskodni. Legföllebb csak arra gondoltam, hogy milyen különösek lehetnek az álmok és hogy néha mennyire ravaszul tudják mimelni a valóság kézzelfogható intenzitását is.

Aztán lassan felöltözködtem. Kicsit, nem túlságosan, örültem annak, hogy ime, még sem kerültem rablók közé. Semmi bajom sem történt, a pénztárcám is zavartalan épségben. A szobából kimenőben unott pillantásom belekapaszkodott abba az ajtóba, mely a szomszédos szobába vitt. Eszembe ugrott, hogy ennek az ajtónak a sötétségtől kissé elmosott körvonalai tegnap este is belémrajzolódtak már, közvetlenül elalvás előtt. Minden izgatottabb és szivbeli érdeklődés nélkül, csak attól az ősapáinktól öröklött kiváncsiságtól késztetve, amely kezünket sokszor rácsábitja egy kilincs megérintésére, megpróbáltam, zárva van-e ez a szerényen alacsony ajtócska. Bizony, legparányibb ellentállás nélkül készségesen kinyilott. Egy pillanatra megijedtem, Nagyon időszerütlen, túlságosan kései ijedelem volt ez, amelyet az a gondolat támasztott bennem, hogy mi történt volna, ha ennek a szomszéd szobának lakója éjszaka benyit hozzám. De aztán rögtön lecsillapítottam ezt az utólagos félelmet is azzal a meggyőződéssel, hogy abban a szobában éjjel úgy sem lehetett senki. Különben majd meglátom. A félig kinyílott ajtón beléptem a szobába: üres ágy nyujtózkodott előttem, de a párnák friss kuszáltsága nem titkolta, hogy még csak nemrég távozhatott meghitt közelségükből az ágy gazdája. Az egyik széken nem túlságosan finom és nem nagyon uj női alsószoknya hervadozott. Az asztalon meg odadobott fehér hálóköntös dőlt hanyatt. Jól megnéztem, valami eszembe siklott és fejemet csóváltam…

Visszasiettem szobámba, gyorsan végigmentem a folyosón és nyugodtan betértem abba a sok rendeltetésü helyiségbe, amelynek falaira a tegnap esti izgatottságom már valami rablóromantika vérfoltjait festette rá. A fogadós már tett-vett a pohárszék körül. A napfényben egy vén ember csunyaságává szelidült az a kisérteties félelmesség, amelynek borzongató kosztümjébe a tegnap esti petroleumlámpa világában csak rémlátó idegességem tudta belebujtatni az öreget. Fizettem és kisiettem a pályaudvarra. A reggeli nap már úgy sütött, mintha halálra akarna perzselni minden földi szomorúságot. A vonatom késett, háromnegyed óránál tovább kellett várakoznom. Unalmamban végigműködtettem valamennyi automatát, aztán beszédbe elegyedtem egy ravaszképű vasúti tisztviselővel. Szóba került az én éjjeli szállásom is. Megkérdeztem, miféle népek a fogadósék:

– Hát elég rendes emberek – felelte. A férfi régebben bányász volt itt a szomszédban. Örököltek és megvették a fogadót. Az asszonynak van egy féleszü nővére. Sokáig a bolondok házában őrizték. De tavaly kibocsátották, családi ápolásba, és most a fogadóban lakik.

Kissé szorongni kezdtem. A tisztviselő csufondáros hangon folytatta:

– Meglehetősen csinos lány. Azt hiszem a legnagyobb betegsége az, hogy a világ minden kincséért se tudná gyűlölni a férfiakat.

Gonosz sejtetéssel hunyorgott szúrós szemeivel, és sunyi mosolygás bujkált fürészesre csorbult fogai között… Talán még rutabbul pirosló történeteket is mesélt volna, de két őrháznyi távolságból már hangos biztatással fütyült a vonatom. Hál’ Istennek, nehány perc mulva boldog megkönnyebbüléssel menekülök ebből a megbabonázott fészekből…

CHOLNOKY LÁSZLÓ
LEÁNDERVIRÁG

Saint Martin első! És amint látom a commodore maga vezeti! Milyen csinos a tanácsos úr a fehér ruhában! És így a lába sem olyan görbe… Igen: Saint Martin első!

– A legkevesebb, amit az ember a gallomániás futóbolondnak a yachtjától elvárhat, az, hogy szintén kiváló legyen a futásban! Hanem jőjjön, kedves Encarte, mert megfázunk!

Kedves Encarte, a makaókedvelő, – az igazi neve most nem jut eszembe; felvidéki szép rassz-gavallér, – még egyszer visszanézett a Balaton ólomszürkére fakult tükrére, a vihar elől menekülő yachtokra, a fehér foltra: a commodorenak csufolt úrra, aki nyaranta tengerészesdit játszott, aztán megfordúlt, felgyűrte a kabátja gallérját és mindketten megindultunk felfelé, a fürdőhely vendéglője felé. A szétriasztott, megugratott fürdőzők zsibongva, nevetgélve tolongtak körülöttünk; még néhány perccel azelőtt odabent úszkáltunk a vízben, milyen síváran szomorú volna most is ott lenni és nézni a távozókat a vad viharban, de nem, már nem vagyunk ott, sőt minden lépésünk távolabb visz a szürke veszedelemtől és közelebb a vendéglő kényelmes nád székeihez. Csak második napja voltunk még ott, még nem lepett meg bennünket a hősieskedő érzés, ami a végtelen, szabad égből csöpög bele a városi rovarkák szívébe. – Most otromba, magas, mohával benőtt lépcsőfok következett, ami a partot az eszplanád töltésétől elválasztotta és Encarte szokatlanúl nagy lépése kissé idétlenül kómikusan sikerült és valószinűleg csüggedés szállta meg az otthoni, pesti elegáncia ily könnyenromlékonysága miatt, mert láttam, hogy lopva körűlnéz, vizsgálja a többieket és elégedetten lát itt is, ott is hasonló tüneményeket. Voltak, – otthon pedig eléggé fontos emberkék, – akik szinte szürke pöttyökké aszalódtak a pompás, nagy dimenziók közepette.

Lehet, hogy aki Encartera ezt a nevet rákente, talán nem is pusztán csak a makaóra gondolt, mert ez a szép, hideg úr az élettől sem nem nyert, sem vele szemben nem vesztett semmi fontosat. Élt, játszott, vigyázott magára és úgy látszott: ennyi az egész. Hanem voltak napok, amelyeken nobilisan, úri módon és őszintén szomorú volt. – Egyszer, régebben olyanformát mondott, hogy az a fínom, gonosz kis titok fejlődhetett ki a lelkében, amelyiket a hordozója maga sem tudna a világra hozni. Amelyikről azt véli, – mondta, – hogy még Ádámtól származik a paradicsom elvesztésének rettentő idejéből, mint az ő testamentuma lappang azóta lélekről-lélekre, a sok mérhetetlen ezredéven keresztül persze lekoptak az élei, sarkai, nem üt véres sebet, de a ráérő ember lelkében nő, duzzad mint a kelevény és végül megfojtja a hordozóját. – És azt hiszem, – tette hozzá, – hogy Ádám ezt a gonosz kis valamit a leándervirág szirmába göngyölve lopta bele Ábel lelkébe, amig az aludt és az Istenről álmodott, mert a szomorúság szinte torkonragad, ha leánderillatot érzek, pedig nem fűz hozzá semmi emlék!

Hanem azóta, valahányszor találkoztam vele, pedig gyakran megesett, mindíg közönyös, egyszerű volt és mindíg olyan keretek, körülmények között láttam, amelyek síváran nagy távolságban voltak minden délszaki növénytől, amelyekben kínosan buta dolog lett volna akár emlitést is tenni Ádám titokzatos testamentumáról. Pedig a körülmények lomhák, kényelmesek, nem járnak az ember után, az ember megy utánuk. – Valami szeszélyes hangulat csinos kis hajtása lehetett ez akkor, – gondoltam.

Odafent az eszplanádon megbolondult a vihar, apró kis szélkölykekre zúzta magát a platánok között, azok aztán innét-amonnét rohanták meg a menekülőket, a vékony, vagy görbelábú nők megdöbbenésére, a szépcombúaknak pedig őszinte örömére ráncigálni kezdte a könnyű nyári szoknyákat. – Az egész csoport a házak felé tolongott, csak egyetlenegy ember jött szemközt a tömeggel. Sápadtképű, magas, sovány, harmincasforma ember, sötétsárga felöltőben és kifogástalan, de nem rászabott cipőben. Az arca sárgásbarna, fekete szeme betegesen nedves volt. Látnivaló volt, hogy ez az ember szegény és bús és hogy nem való oda az elegáns, vidám emberek közé. Amikor mellettünk elment, ránézett Encartera és köszönt neki. Sem nyájasan, sem ridegen, sem bizalmaskodva, sem tisztelettel, sehogy, de valahogy mégis. Encarte bámúlva nézett utána, majd gyülölködve szólt:

– Mit keres ez itt?

– Ki ez? – kérdeztem.

– Nem tudom… Az a szokásom ottfent, Pesten, hogy hajnalonta, amikor a kaszinóból kijövök, rendesen benézek még valamelyik kávéházba. Egy ilyen alkalommal szedtem össze valahol ezt az embert… Hm! Ez talán nem is egy ember, hanem több, teljesen hasonló ember egyike, mert akármikor, akármelyik kávéházba mentem be, ezt mindíg és mindenütt ott találtam. Teljesen egyedül gunnyasztott mindíg, nézve a levegőt. Már arra is gondoltam, hogy ez valaha a túlvilágon mint kisértet működött, de a hivatalát ott is oly csüggedt lagymatagsággal, kedvetlenül és silányan töltötte be, hogy kitették és most itt tökéletlenkedik!

– És azóta persze tolódik, függeszkedik önhöz, ugyebár?

– Nem… nem a! Sőt az a borzasztó, hogyha pontosan utánagondolok, azt kell mondanom, hogy mindannyiszor én kerestem őt, én mentem oda őhozzá. Lássa, ez olyan dolog, amit nem értek teljesen. Tiszta szívemből útálom ezt az embert, düh fog el, ha csak kinyitja a száját és elkezdi az eseteit. Mindíg valami esetet nyöszörög el és abból hasznos tudnivalókat facsar ki. Mondom: útálom, de ott a piszok hajnali kávéházban valahogy megfértünk együtt. Hanem itt, itt, az élet közepette, itt szörnyű! A szennyes város a legpocsékabb csápját nyújtotta ki utánam!… Igen, mondom: mindíg én szegődtem őhozzá; valami különös kéj volt a gyötrelmes dühöngésben és talán az a perverz gyönyör is ott bújkál bennem, hogy akkor hagyom ott ezt a hullaszerü sárga tömeget, amikor akarom, és megyek haza, vissza az én úri kereteim közé, amikor akarok, ez pedig ott marad továbbra is és bámúlja a kávéház freskóit, a bedrótozott libapásztorlányokat és egyebeket!… Tudom: semmi részem sincs abban, hogy ő most itt van, véletlen az egész, de én valami végzetszerűséget érzek, szinte valami túlvilági küldöncöt sejtek ebben a vizesszemü kisértetben és most, hogy itt megláttam, legjobban szeretnék elmenekülni innét, hiszen itt úgyis vége van számomra a napfénynek, a virágillatnak, gázlángok hunyorgatnak és a pesti hajnal pocsék szaga vesz körül, de hiába, majd meglátja, hogy képtelen leszek elmenni; tudom, hogy ez az ember magához fog szippantani megint!

*

Négy nap lemúlt, azonban a sárgaképű ember nem jelent meg. Eltünt. Egyszersmind kiesett a tudatunkból anélkül, hogy estében a legkisebb zörejjel is megzavarta volna a kedves hangok harmóniáját. Eltünt, felszívódott. – Az esti levegőben az ökörnyál nyomán rózsaszinü szerelem uszkált és a Balaton tükre alúl cziterahangocskák pattantak elő. – Encarte fakó szeme is kifényesedett lassankint. Nem kártyázott, legfeljebb néha néhány fordulót, időnként az asszonyokba is belekóstolt, de aztán otthagyta őket: játszott az élet édes mérgeivel és azután éjszakánkint lesétált velem a tópartra. És ott, a nagy csendességben utóbb már nem reteszelte el olyan gondosan a szívéhez vezető kis folyosó ajtaját, mint azelőtt. Benéztem, sok szép dolgot láttam ottbenn, de sohasem tudtam eltolni magamtól a gondolatot, hogy azok csak a holdfényen csillognak olyan szépen, a napfényen azonban megfakulnának. – Többnyire a csillagos eget néztük és Encarte egyszer azt mondta:

– Képzelje, ha egyszer beülhetnék a Göncöl szekerébe és visszahajthatnék rajta a paradicsomba… Meg kellene már tudnom Ádámtól, hogy mi az a titok, amit leander-sziromba burkolva a lelkembe rejtett!?… Már napok óta akarom mondani önnek, hogy itt a közelben valahol feltétlenül leander virúl! Nagyon szomoru vagyok már napok óta!

Rosszulesett visszagondolnom előbbi gyanakvásaimra, mert most látnom kellett, hogy a bizarr elképzelésben lappangó különös szomorúság iránt érzett hajlandósága őszinte és hogy az is volt mindíg. Lehetetlen is lett volna ily mérges hazugsággal befertőzni a csodás, csillagos éjszakát.

Egyik estén egyedül motoszkáltam ottfenn, amikor a pikkológyerek jött, hogy menjek le, vár valaki. Egyik eléggé közönyös, régebbi ismerősöm volt. Beszélgettünk, főként mégis ittunk, amikor ő azt mondja halkan:

– Különös embert szedett össze az elegáns Encarte!

Odakaptam a fejemet és láttam, hogy Encarte ott űl kettesben a sárgaképűvel. Nem értettem miért: néhány hevesebb szívlökést éreztem: szinte álomlátásszerűen, majdnem félelmesen különös volt a két ember ott együtt a dús, fényes miliőben. Lepleztem, de tekintetem vissza-visszasiklott Encarte fehér arcára. Ő tétován nézett ide-oda, menekülve a kiváncsiak elül, epésen mosolygott és időnkint halkan mondott egyet-mást a sárgaarcúnak. Amikor engem meglátott, úgy nézett rám, hogy meg kellett értenem a hívását. A kellő formaságok után odasiettem hozzájuk.

A különös ember láthatólag nem örült a dolognak. Encarte azonban felélénkűlt és ez csak növelte idegenszerű érzésemet, mert ez az élénkség elárúlta az előbbi félelmet. Encarte most már leereszkedő, bántó módon beszélt a furcsa emberrel. Az azonban semmibe sem vette az egészet és nyugodt biztonsággal beszélt. Hanem egyre gyakrabban megjelent a kínos csend, pompás alkalmakat kínálva a menekülésre. De Encarte, pedig gyötrődött, nem mozdúlt. Egyszer annyira tűrhetetlen lett a csend, hogy meg kellett szólalnom:

– Különösen szép ma az a magas, barna asszony! Régen figyelem már, de ma túltesz önmagán is! Nem találják az urak?

Encarte tudta, hogy a kérdésnek nincs semmi értéke: nem felelt. A sárgaarcú azonban, amikor hozzá is odafordúltam, puszta udvariasságból fanyarul, kicsinylőleg mosolyogva azt mondta, de anélkül, hogy feltekintett volna:

– Igen,… igen,… csinos!

Encarte felkapta a fejét, indulatosan nézett rá, majd, alig bírva palástolni a dühét, halkan odaszólt neki:

– Csinos!?… Hm!… Csinos!?… Maga oda sem nézett!… Mondja csak: mi… mi ez?… Pózol maga vagy…

A sárgaképű nyugalma egyetlen hajszálnyira sem lendűlt ki. Hidegen mondta:

– Nem. Nem pózolok! Hiszen mondtam, hogy csinos. De minek nézzek oda? Hiszen csak tudja, hogy minden fiatalasszony csinos. És fogadok önnel, hogy bármelyik is, ha akarja, Rosabelwerde tündér módjára kivirágoztatja a száraz fapálcát is!

Mindketten csodálkozva néztünk rá. Encarte felett azonban még mindig úr volt a gyűlölséges düh! Indulatosan szólt:

– Most valami szépet, okosat mondott úgye!?… Hát ilyen ostobaságokon töri maga a fejét, amikor úgy egyedűl gunnyaszt? Ismert már olyan… izé,… olyan fapálcás asszonyt?

– Természetesen! – felelte nyugodtan a különös ember. – Hiszen különben nem mondanám…

– Megint eset!? Ördögadta! – mondta Encarte, idegesen pattintva az újjával. – Maga csodálatos barátom, olyan mint a pók! Lesi, amig valaki más csinál valamit, akkor maga lecsap arra a dologra, beköpi, behálózza, mint a pók a legyet és kiszívja belőle az esetet!… A kivirágzott fapálca!?… Nézze meg az ember!… Nem az ágydeszkát akarta mondani?… Mert azt még legalább érteném: fiatal asszony… ágydeszka…

– Nem, nem azt akartam mondani. Az, akiről én beszélek, egy régi, fekete kis fapálcát, aféle gyerekbűvészpálcát virágoztatott ki.

Encarte ismét szólni akart, de ekkor egészen különös dolog történt. A sárgaképű ember ugyanis rá sem tekintett, csak hanyagúl intett feléje a kezével: csend! És ez alatt a pillanat alatt megváltozott minden. – Encarte halványan az indulattól, remegő orrcimpákkal hallgatott. A sárgaképű is megváltozott: az arca színe fehérré finomodott és rekedt hangja fokozatosan lágyúlt, zengzetesedett.

– Egyébként, amennyiben kedvük van,… – mondta nobilis könnyedséggel. – Ismertem én egy sajátságos embert, akinek a felesége… Azonban, hogy jobban megértsük egymást, már most megmondom, hogy ez az ember igen sok bolondot művelt életében. Ismertem már gyermekkorában, figyelemmel kisértem minden bolondériáját, de mondhatom valamennyi között legnagyobb volt a legelső, az, hogy megszületett. Mert elhibázta az időt, olyankor jött, amikor a familiája még úr volt és így éppen suhancnak kellett lennie, amikor a familia egyszerre csak megdermedt, tehetetlenné, mozdulatlanná vált: akár csak a fagypont alá hült viz egyszerre megdermed, ha valaki megmozdítja az edényt. Sok minden van úgy: amikor már tulajdonképpen megvannak a bajok, még sokáig el lehet húzni-halasztani a dolgot, ha valaki durván hozzá nem kap. Csakhogy mindig akad ember, aki durván nyúl a kezeügyében eső dolgokhoz. Az az ember is úgy lehetett, mint aki a magas szikláról lenéz a vízre. Amíg a víz tükre csendes, addig nincs baj, addig tisztán látja önmagát. De ha a víz megfodrosodik, a lenéző megszédül, mert az egyik hullámban így látja önmagát, a másikban amúgy. És akkor vagy lezuhan, vagy nem mer többé szembenézni önmagával. Az pedig már baj. – Az urakat esetleg nem érdekli a dolog, de miután…

– Nem, nem csak folytassa kérem! – mondta Encarte hevesen. Vizsgálódva néztem mindkettőjük arcát és különös érzéssel láttam, hogy Encarte kezdi elvesziteni a játszmát. A sárgaarcú ember egyre nőtt, szépült. Nyugodtan mondta:

– Amint az urak kivánják! – Tehát az az ember egyedül maradt az édes anyjával. Testvérei elszéledtek, boldogultak, csak ez a tökéletlen gyerek nem tudott tisztába jönni önmagával. Akármihez fogott, egy idő múlva abbanhagyta. Azt mondta, hogy valami nagy, a másvilág felé csalogató szomorúság gyötri a lelkét, az szegi a nyakát dolgának. Együtt lakott az édes anyjával, de ez is különös, a sorstól agyafúrtan kieszelt baj volt ránézve. Az anyja úgy szerette, mintha ő lett volna az egyetlen gyerek. Eltűrt tőle minden otrombaságot, ráhagyott minden kalandos, lehetetlen álmot. Ez volt a baj. A fiú egyszer csak hirtelen megházasodott, de porhanyó önmagával soha tisztában nem levő mivolta miatt bután, minden igaz ok nélkül, pusztán holmi rongyos formák kedvéért hetykén, letagadta, hogy szerelmes a lányba. Tetszett neki, ha úgy fecseghetett, hogy a leány viszi a szerelmet őutánna. Hanem meg kell mondanom, hogy sem ebben, sem egyéb, eféle kis aljasságában nem volt soha egyetlen szemernyi gonoszság sem. Ezt nem konvencióból mondom, – az az ember ugyanis azóta már meghalt, – ez a szent meggyőződésem… Hm, persze, persze, úgy kellett volna tennie, hogy odaállt volna az anyja elé és azt mondta volna neki: Anyám, én szeretem azt a lányt, hát elveszem, de azért tégedet is szeretlek továbbra is! Persze… persze… ez lett volna a helyes, dehát…

A sárgaarcú ember itt mosolyogni kezdett, de úgy, mint a csicsóné-cukorból készült lárvák, amelyek csak addig mosolyognak, amíg valaki nyomkodja őket, de aztán múmiaszerűen visszaszigorodnak. Pár pillanatig hallgatott és csak akkor vettem észre, hogy a terrasz zaja is egyre fogy, az emberek el-kimennek és már alig néhány asztalnál űl egy-egy elkésett vendég. A pincér szó nélkül palackokat rakott az asztalunkra és ezek az elegáns, nyulánk, zöld üveglegények észrevétlenűl felgombolyították azokat a távolságokat, amelyek a minapi találkozás alkalmával ott fontoskodtak közöttünk és a sárgarcú ember között. Encarte gyakran hörpintett, fehér arcára nyugalom szállt, de a szeme nem tudott megpihenni, makacsúl visszatért a különös emberre. Szivesen elűztem volna Encarte szavait: valami végzetszerűséget látok ebben az emberben! – de mindhiába, dongólégy módjára visszatértek és ott zsongtak körülöttem.

– Nem volt az az ember sem gonosz, sem jó, nem volt benne egyetlenegy szikrányi akarat sem. Ha az anyja esténkint szemrehányást tett neki, hogy már mást szeret, nem őt, a fiú azonnal megtagadta a feleségét. De ha másnap a felesége megcsókolta az ajkát, azonnal rájött, hogy csak őt szereti és hogy az egész világot ellökné miatta. Ekkor viszont az egész világgal együtt megtagadta az édesanyját is. Azután éjjelenkint, akár így volt, akár amúgy, sírt és vergődött, mert képtelen volt kiszabadulni a két szeretet acélszorításából. Szörnyü zsarnokság is a szeretet és nem gondolják az urak, hogy gyötrelem, ha valakit kénytelenek vagyunk szeretni!?… Igy vergődött az az ember. Az ilyesmit aztán hamarosan megtudják az emberek. Észreveszik, kiszagolják. Eleinte sajnálták, de mivel a szánalom utóbb megrothad és megvetéssé zápúl, őtőle is kezdtek elfordúlni. Eközben történt, hogy elszakadt az anyjától és összekerült az asszonynyal, akinek a kezén valami kis barna anyajegy volt és az ember mindíg azt csókolgatta. Közben otromba és komisz volt az asszonyával szemben is és lassú pusztulásában, kapkodásában lassankint elherdálta minden kis jószágukat. Az asszony nem szólt, nem haragudott, csak ápolgatta tovább a fiút. Az pedig minél több komiszságot, otrombaságot művelt az asszonynyal szemben, annál jobban szerette azt. Mondják, hogy ez így van minden pusztuló embernél. De akárhogy van is, az éjszakái egyre keservesebbé lettek. Egyre nehezebb volt letagadnia, hogy vadúl lázadozik az erőszak ellen. Hogy kénytelen vég nélkül szeretni az asszonyt; hogy ha szétszaggatja az eszét, akkor sem képes olyasmit találni az asszonyban, amibe belefojthatná a szerelmét. És egyre jobban érezte, hogy romlásba viszi a feleségét. Meg is mondta neki ezt, de hiába. Az asszony csak szerette és ápolgatta. A fiú lelkében egyre erősebb gyűlölet ébredt az ismeretlen iránt, aki ezeket a dolgokat így rendezte. Olyan kelepcébe került, amilyenbe kerülne a tüdővészes ember, akinek megmondanák, hogy a családja érdekében ne köhögjön és aki az utolsó pillanatban elköhintené magát. Aztán rámondanák, hogy könnyelmű és komisz ember, mert ha nem vett volna lélekzetet, talán nem is köhögött volna. – Egyszer, a fiú névnapján az asszony odatett az asztalra, a férje szalvétájára három szál leándervirágot. Meg kell említenem, hogy a fiú éppen ezen a reggelen otromba volt az asszonynyal. Hanem amikor a leándert meglátta, elszorúlt a torka. És ez a szorongás nem is múlt el; egyre erősebb lett. Az ember többször utánanézett a dolognak, de csak azt érezte, hogy hiába minden: a torkát egyre csak szorongatja valami és hogy a szorítás egyre jobban gyötri. Amig azután az egyik esős reggelen, ahogy felébredt és odanyúlt a torkához, valami hatalmas, rideg vaskarikát érzett ott. Nagyon meg volt ijedve és nem szólt a feleségének. Próbálgatta levenni a karikát, de nem ment vele semmire. Később valahogy megszokta és akkor már éppen nem szólt róla az asszonynak. És amikor a vaskarika a nyaka köré hurkolódott, akkor végleg lecsapott rá az enyészetes, másvilágra-hívogató szomorúság, ami azelőtt csak néha lepte meg. És attólfogva egyetlen mozdulatot sem tett magukért. Azt vallotta, emlékszem, hogy a szomorú ember nem azért szomorú, mert a lázas tervei csak tervek maradnak, hanem azért maradnak a tervei csak tervek, mert ő szomorú. Őt, azt az embert pedig az ősszomorúság bántotta. Egy éjszakán, amikor egyedül voltam vele, azt mondta, hogy az ősszomorúság egy soha meg nem született, de már meghalt kisgyerek, aki ott tipeg az ember mellett és mondogatja: apa, gyere velem játszani! És az ember nem mozdúlhat. Azt is mondta, hogy az ősszomorúság a lenyugvó nap legutolsó sugara, amelyik belefúródik a töprengő ember szemébe és amelyiken a töprengő ember szeretne felsiklani, hogy ottfent összeéghessen. De a sugár akkor a szemébe nevet és eltűnik!…

Egyedül maradtunk; mindenki elment. Amikor az utolsó vendég is készült és ott ment el mellettünk, csend támadt. Az egyetlen pincér a sarokban szundikált, alúlról felhallatszott a Balaton nyugtalan mormolása és a lehúllott levelek zörgése, amint az ébredező szél végighajtotta őket a porondon. Vihar volt készülőben. Encarte körülnézett, amikor meglátta az alvó pincért, mosolygott, majd eltünt és most sem tudom: hogyan, honnét, három új flaskát hozott magával. Leült ismét és melegen, barátságosan azt mondta a különös embernek:

– Ne felejtse el, hogy adósunk egy kis fekete fapálcával!

A különös ember egy csodálatos, kedves mosolylyal, de a legkisebb túlzás nélkül, teljes elegánciával vette tudtúl a hangulatváltozást.

– Nem, nem felejtettem el! – mondta kedvesen. – Nem felejtették el az urak a vaskarikát, ugyebár?… Tehát egyik estén, amikor az az ember minden cél és ok nélkül a régi fiókjait rendezgette, valami ősrégi, fekete fapálcát talált. Sokáig tünődött, hogy mi is az, amig végre rájött, hogy régi gyerekjáték, amit még az édesapjától kapott… Az apja!?… Hja, az apja!… Egyszerre kétfelé nyílt előtte a világ és ő nem nézett sem jobbra, sem balra, hanem belenézett egyenesen a nyílásba, ahol ott látta önmagát és a meghalt fiatalságát. Micsoda változások lehettek azok!… Mert az az ember valaha úr volt, akinek született és akkor még nem tudott az ősszomorúságról! Mily szörnyü viszontlátás lehetett az ott a nyíláson keresztül!… Gyötrelmes sietséggel, rajongással belerejtette a pálcikát a zsebébe, éjszakára meg a vánkosa alá tette. És az első éjjelen csodaszép álmokat látott. Derék, hatalmas és kegyes úr volt, olyan, amilyennek indult, de amilyenné soha sem tudott lenni. És ez így ment éjszakáról-éjszakára. Reggelenkint azonban mindent tönkretett a vaskarika, amit mindíg ott érzett a nyakán. Hanem az egyik reggelen különös dolog történt. Az ember már hajnalban felébredt. Odakint már reszketett, ugrándozott a napsugár a levelek közt, de a világ még csendes volt. A felesége ott aludt mellette. A fiú nézte a napfényt, nézte az asszonyt. Azután megint a napfényt és ujra az asszonyt. És gyötrelmes szorongást érzett, amit nyilván a vaskarika okozott. Az megint ott volt a nyakán. A fiúnak könnybelábadt a szeme, de aztán elővette a pálcikát és nézegette. És egyszer csak, hogy, hogy nem, véletlenül megérintette vele a vaskarikát. Hát az abban a pillanatban lepattant a nyakáról. Ő felkelt, felnyitotta halkan az ablakot és szívta, ette a levegőt, a napfényt. És a szegény, tökéletlen fiú elfelejtette, hogy csak meg kell fordulnia és ott fekszik az asszony. Elfelejtett mindent. Szédítő sebességgel visszaröppent a Balaton partjára, ahol már várta az apja, aki felkelt a sírból, hogy a fiát elcsalja a búzaföldeken keresztül be a faluba egy pohár borra, ahogy szokták. És a fák haragoszöld koronájából égőszemű leányok integettek a fiú felé, aki valamennyit megismerte. És csodás, ismeretlen dallamok is keltek és belebújtak a fiú szívébe… Ettőlfogva minden reggel lepattantotta a vaskarikát a bűvös kis pálcával. De nem sokáig tartott a dolog. Mert az egyik hajnalon véletlenül felébredt az asszony és meglátta a pálcikát a férje vánkosán. Mosolyogva, vidáman vette a kezébe, foltos kis kezébe, megcsókolta a fiú ajkát és nevetve kérdezte:

– Mi ez a pálcika?

Az ember elsápadt, mondani akart valamit, de szinte a szívverése is elállt, mert látta, hogy a pálcikából csodaszép, illatos leándervirág fakad. Ugyanaz a virág, amit egyszer az asszonytól kapott a nevenapjára. És a pálcika varázserejének vége volt. Nem tudta lepattantani többé a vaskarikát. Az ember pedig nem birta el többé a szörnyű szorítást, mert a vaskarika akkor már a szívét is szorongatta. Az ősszomorúság pedig bizonyára sürgette, hivogatta. Az ember megcsókolta a felesége foltos kis kezét, azután meghalt!…

Csend lett megint. Különös érzés nehezedett rám; Encarte nem szólt, körmével szórakozottan rajzolgatott az abrosz arabeszkjein. De egyszer hirtelen felkapta a fejét, nyugtalanúl nézett a sárgaarcúra és idegesen kérdezte:

– Ha az az ember akkor meghalt, hogyan tudja ön most, hogy mi történt vele?

A különös ember visszanézett rá nyugodt, mozdúlatlan arccal.

– Ne idegeskedjék, kérem! Onnét tudom, hogy én voltam az az ember!…

*

Nem emlékszem pontosan, hogyan történt azután. Tudom, hogy a különös ember akkor már elment és mi ketten ott álltunk a terrasz lépcsőjén, néztük az égen felvonuló koromfekete felhőket és hallgattuk a zivatar szelének búgását. Hallgattunk. Végül Encarte szólalt meg csendesen:

– Érzi a leánderillatot, amit idehord a szél?

Majd hirtelen a homlokára ütött és izgatottan mondta:

– Istenem! Elfelejtettem megkérdezni tőle, hogy a halála után megtudta-e…

Hatalmas villám száguldott át a mennybolton, szörnyü csattanással a nyomában. Az utolsó szavakat nem értettem.

Encarte hajadonfőtt lefutott az eszplanádra, onnét a partra és siránkozva kiabálta:

– Várjon… várjon!

A villámok egymás nyomában száguldottak, lángban állt az egész világ és a szörnyű fényben hol itt, hol ott láttam felbukkanni Encarte fekete alakját. És egyre halkabban hangzott:

– Várjon!… Várjon!…

És aztán azóta nem láttam Encartet. Nem látta más sem. Mondták itt Pesten, hogy bizonyára elkártyázta, elkocsizta a pénzét és ezért… Bizonyára bolondnak tartottak volna, ha mondom, hogy: igen, a kocsi, a kocsi ottfent van az égen, Encarte bizonyára hiába kereste a sárgaarcút, hát beleült a Göncöl szekerébe, hogy maga nézzen utána a dolognak.

BALÁZS BÉLA
A MÁSIK TÁBOR

Dávid István zászlós szalutált:

– Őrnagy urnak jelentem alásan, öt ember.

– Na, hadd látom azt az öt embert. Ez itt már megint jelentkezett? Hogy hívnak? Csete Illés? Nincsenek gyerekeid? Nono, majd csak lesz valahogy… Hát Dávid, tudod, mi a dolgod. Az erdő szélét, aztán nyugati irányban a majorig. De vigyázzatok, mig a mezőn átjuttok. Mert… Nohát rajta. Jó szerencsét.

– Köszönjük, őrnagy urnak, mondotta mosolyogva Dávid.

Vidám, csengő volt a hangja és mindig rejtett kacagás hallatszott benne. Szalutált és épen le akart lépni. De a kövér őrnagy köhécselt és krákogott:

– Dávid!

– Parancsára őrnagy ur!

– Mitül olyan vastag a zsebed? He? Te mindig magadnál hordod összes papirjaidat? Hisz ez a mozgásban is akadályoz. Hm… ühüm… Talán itt hagynál valamit. He?

– Őrnagy urnak alássan jelentem, ezek szerelmeslevelek, ez az én golyófogó páncélom. Ezért nem esik velem sohase baj.

Dávid István zászlós megengedhetett magának ilyen tréfát, mert ő volt a zászlóalj hivatalos tréfacsinálója, mindnyájuk bolondos kedvence.

– Nahát… hm… ühüm… dörmögte a kövér őrnagy. – Majd csak lesz valahogy. Te burokban születtél, az az egy szentbiztos. Burokban. – És akkor megnedvesedtek a szemei és átölelte a zászlóst. – Segitsen meg a jó Isten, fiam. – – –

Még nem sötétedett be eléggé. Mint a csiszolt acél, ugy fénylett az esti ég és a fák fekete szilhuettjei élesedvén, ijesztőn láthatók lettek. Már leváltak az égről és közelebb jöttek. (Mert ilyenkor a fák elhagyják helyüket.)

Akkor Dávid István zászlós Kortvai Béla fedezékébe ment, hogy elbúcsuzzon tőle, mert Kortvai Béla gyermekkori barátja, kollegája és bajtársa volt neki.

– Mi a fenének ugrasz bele mindig ilyen kalandokba? – mondotta a hadnagy bosszusan. – Nem elég ami muszáj? Mit izgágáskodsz? Ebben is olyan léha vagy, mint másban. Már te a halált se veszed komolyan.

– Ugyan, ugyan – nevetett Dávid. – Szerencse minden. Én pedig burokban születtem. Az szent biztos, – mondta az őrnagy hangját utánozva. – Itt az árokban se vagy bebiztositva és ez legalább hecc. Be van az írva, kérlek, jóelőre a sors könyvébe.

– Nem hiszem. Ebben mindenki maga dönt. Mondta Kortvai lesütött szemmel és nagyon halkan. Az ember akkor hal meg, ha nem akar tovább élni. Ha elereszti belül, elejti magát. Aki igazán élni akar, az nem hal meg. Azt hiszem, hogy minden halál elfáradás, öntudatlan öngyilkosság.

– Nagyszerű! Akkor, remélem, meg vagy győződve az én halhatatlanságomról is?

Gondtalan gyermekvidámság sugárzott szemeiből, de Kortvai sötét arca ugy állt elébe, mint a letakart tükör.

– Gondolsz-e most valakire? kérdezte. – Gondolsz-e anyádra?… vagy Irmára?

Dávid nem mindjárt felelt. Előbb cigarettára gyujtott, lassan, kissé körülményesen.

– Igen, – mondta aztán – inkább Irmára. Gondolom, hogy megrendítené halálom. Meglepné. Mert ez végre-valahára valami komoly dolog volna. Mi? Én azt hiszem, hogy fel se tételez rólam ilyent. Ha úgy elébe hoznának, először bosszankodnék. Megint ezek az „együgyű viccek“ – mondaná és megkérne téged, hogy komolyits meg engem végre egy kicsikét. És te hozzálátnál a prédikációhoz. Mi, öreg? Ha-ha…

– Tudod, hogy Irma milyen nagyon szeret téged, – felelte Kortvai kedvetlenül.

– Tudom. Hogyne tudnám… Talán azért is van, hogy nem gondolok komolyan halálra. Mert úgy érzem, hogy én csak érte halhatnék meg. Azt szokás mondani, hogy a hazáért esünk el, pedig…

– Az nagyon ritka. Én is azt hiszem, hogy a legtöbb ember már régen eligérte a halálát. De neked egyelőre élned kell Irmáért.

Dávid hangosan nevetett: – Biztatsz? Hát önmagamért nem? Csak nem kételkedsz a halhatatlanságomban? No de mulik az idő. Szervusz pajtás. Micsoda vásárfiát hozzak? De melankolikus vagy máma. Meg ne savanyodj egészen, mig visszajövök. Pá…

– Isten áldjon… te majom, – mondotta Kortvai meghatottan mosolyogva. Mert nem lehetett ellenállni ennek a friss-meleg életkedvnek.

Az öt ember ott állt már a létra körül, az árok falához támaszkodva és pipázott.

– No fiuk, itt vagytok?

– Megyünk már zászlós úr?

– No csak szijjátok még el azt a kis dohányt.

Dávid figyelmesen nézte a némán pipázó magyarokat, egyik lesütött fejet a másik mellett.

– No, te Bodics, te öreg medve – szólitotta meg a káplárt – szeretsz-e te valakit?

– Mér ne szeretnék má – dörmögte vissza a szakállas nagy ember.

– De hogy nagyon szeretsz-e valakit? Olyan nagyon, hogy sohase akarnál tőle elszakadni?

– Nem vagyok én már fiatal ember, zászlós úr, – felelte a káplár kissé röstelkedve.

– No és te Csete? Te szereted az életet?

– Szegény ember mit is szeressen rajta?

És a másik oldalról valaki még belemordult:

– Szép jó fű fog nőni rajtunk, zászlós úr, csak az eső essék.

– Marhák vagytok – bosszankodott Dávid. Ugyan nem tudta, hogy miért bosszankodik olyan nagyon. – Na zsebre a pipákat. Utánam. De hogy nekem ki ne dugja egyikötök is a buta fejét a fűből. És csendesen mint a kigyó!

Akkor kimásztak a lövészárokból. Dávid István zászlós, Bodics tizedes, Csete és még három ember. Sötét volt már. A violaszin derengésben mint misztikus füstfelhők ködlöttek a fák. (Mert ilyenkor alakot cserélnek.)

Hat sötét test hengeredett és kanyargott lassan, hangtalanul a gránátgödrökben előre az orosz állások felé. Csend volt. Halkan csikorgott a homok a horzsoló bőrszijak alatt, néha elzúgott egy golyó a fázós őszi füvek felett. Mégis csend volt, mert csak emberi hang eleven.

És sokáig tartott, mig a mezőn átjutottak. Végeérhetetlenül sokáig. Talán a némaság volt olyan hosszú. Végre! Ott az orosz drótok a bozótban. Dávid jelt adott a megállásra és aztán ott feküdtek a fűben. Sokáig. Végeérhetetlenül sokáig. Már régen odébb kellett volna menni. De az ilyen mozdulatlan csend magától nő. Dávid úgy érezte, hogy ránőtt, testére kristályosodott a csend és bele van már fagyva, mint egy jégtömbbe. Kedve lett volna ott elaludni.

Akkor meglátta a holdat.

A fekete fűszálak között, melyek óriás diluviális őserdőként nyúltak fel előtte a violaszin égbe, feljött a hold… A hold ezüstsárga volt és hideg. Ez Dávid István zászlósnak a szivébe nyilallott.

– Hát csakugyan ez vagyok-e én? – gondolkodott. – Ez a Bajazzo, mindenki bolondja? Hiszen voltaképen nem ilyen vagyok. Hogy van az mégis, hogy nem tudom magam másnak mutatni? Arcomra fagyott-e a pojácamaszk? Hogy is vehetnének komolyan?… De ha most látna engem Irma. Ha igy látna engem… Vagy rögtön elfintorítanám-e megint az arcom? – És kisérteties borzongással érezte, hogy igen, azt tenné mindig és örökre szégyelné komolyságát. – El vagyok átkozva – gondolta – és senki sem láthatja meg ki vagyok igazán. Béla sem. Irma sem. Mit is szeretnek rajtam?

De a hold felemelkedett lassan a földről, mint egy nagy arany tükör, mely az ő igazi lelkét mutatta neki és Dávid féltérdre emelkedett a hold elébe, hogy lássa benne képét.

Akkor egy ijedt rikoltás hallatszott az erdőből egész közel, egy össztűz roppant és Dávid látta a becsapódó golyók porát, mint egy arany oszlopot a hold felé emelkedni. Éles fájdalmat érzett mellében és a földre vetette magát.

Egy idő mulva aztán furcsa fázás didergette és szomorú lett. – Ez nagy ostobaság volt – gondolta. – Most persze észrevettek. Hát csak gyorsan vissza, ha még lehet.

Meg is adta a jelt és finoman, könnyen, mint a sikló indult visszafelé a magas őszi fű között, mely alig rezzent meg a nyomában és a derékszija se nyöszörgött a homokon. Akkor fordult csak hátra, mikor az állás elé értek.

– Itt vagytok-e fiúk?

– Hát, aki itt van az itt van – felelte Bodics tizedes a fűből. Én meg a Csete. De a többi, az ott maradt, zászlós úr. – Nagy fájdalom reszketett a szakállas ember szavaiban és Dávid szive elfacsarodott. Mert jó egynéhány barátját, bajtársát elveszitette már a háborúban, de ilyen nagyon még sohse fájt. Mintha ezek lettek volna az elsők, akik igazán elhagyták.

Hát beugrottak a lövészárokba. De csodálkozva bámultak körül, mert üres volt és elhagyott az árok és minden fedezék. Tölténydobozok, konzervpixnik, ujságpapiros, mi egymás, sok hulladék piszok hevert mindenfelé. De halotti csend volt és lélek se látható.

– Elmentek!

– No ezek jól itt hagytak bennünket.

– Ezek itt.

– Rájuk vall – mondotta Bodics. Az ilyen rávall az emberekre.

– Ugyan öreg! Mért mondasz ilyet? – Eszmélt fel Dávid szomorúan.

– Mert én ezt mindig így sejtettem. Nem hiányzik az ember senkinek, zászlós úr. Ne tessék azt gondolni, hogy sírnak az ember után. Ilyenkor aztán kisül.

Hallgattak és szomorkodtak.

– Mégis vissza kell menni, – szólalt meg Dávid. – Muszáj bevonulni. Nem is jó így egyedül.

– Az ember olyan, akár az anyátlan árva.

– Az ember mégis húz a régi cimborákhoz, – mondotta Bodics, lehorgasztván nagy fejét.

– Menjünk, hát menjünk. Keressük meg az ezredet.

Akkor elindultak hárman az őszi éjszakában. Dávid zászlós, Bodics meg a Csete. A hold már magasan állt az égen és minden más volt. És áthaladtak az erdőn, az is olyan volt a hold alatt, mintha fekete üvegből lett volna. Végre elérkeztek egy bozótos dombnak a lábához.

– Odafent vannak a mieink.

– Igen a mieink.

Pedig semmit se láttak. De hatalmas, fájón édes vágyódás fogta el mind a hármat, és húzta, ragadta fel a dombra. Szinte szálltak.

– Ez a disznó alszik, – dörmögte Bodics, amint a figyelő mellett elhaladtak és az nem állította meg őket. – Ennek majd beadok, a disznónak. Nem kellene-e őriznie a cimboráit, mint az édes gyerekeit?

De Dávid nem törődött a figyelővel. Valami ismeretlen boldog türelmetlenség hajtotta előre. A barátját akarta látni. A barátját, hogy az lássa őt, így lássa, most lássa, annak lássa, akivé mostan ébredt. Sohasem volt még ilyen boldog.

Beugrott az árokba. A készültség ott állt a mellvédnél, de senki se fordult meg utána. Dávid avval se törődött. Egyik fedezéktől a másikhoz szaladt. Mindenütt aludtak. De Béla bizonyosan nem alszik. Végre bágyadt vörös derengést pillantott meg az egyik fedezék nyilásában. Ez ő lesz. Ez Béla, a barátom, aki virrasztva vár rám. Az én barátom…

Az alacsony, nedves földszagú lyukban Kortvai ült egy gyertya előtt és sápadt arccal meredt bele a lángba. Mikor Dávid belépett, felriadt és tágra nyitott szemekkel csodált rá egy percig, aztán némán elfordult.

– Szervusz Béla, – szólalt meg Dávid István mámorosan a nagy boldog szeretettől és kezet nyujtott neki.

Kortvai nem mozdult, nem szólt.

– Mi bajod, Béla, mi lel? Mért vagy olyan levert? Rossz hír jött hazulról? – Leült szembe vele egy hátizsákra. – No azért kezet még nyujthatnál nekem. Végre is nem a korzóról jövök.

Kortvai nem szólt, nem mozdult.

– De hát mi történt? Nem akarod megmondani? Persze „nem gyereknek való“, gondolod, mi? Hiszen sohse biztad magad rám egészen. – De Béla, hát nézz rám!…

Kortvai nem szólt, nem mozdult.

– Hát így fogadjátok ti az embert, ha patrouilleból jön haza? Nézd csak, Béla, igazán nem vagyok kicsinyes. Tudom, hogy vannak hangulatok, amikor ilyen az ember. Nem az fáj nekem. De hogy te most, most is hallgatsz még és elzárkózol előlem. Hogy rámnéztél és nem láttad meg rögtön, hogy történt valami, ami fontosabb az egész háborúnál, életnél, halálnál fontosabb. Hogy te most, most mikor ezt mondom, nem hallod meg a hangomon, hogy… Béla!!

Kortvai nem szólt, nem mozdult.

– Hát csakugyan nem érzed, hogy nem ugyanaz vagyok már, aki este elbúcsúzott tőled? Nem érzed, hogy ez most én vagyok, az én igazi megváltott énem? Hogy letéptem arcomról az együgyű pojácamaszkot és most, most vagyok végre igazán látható, én! Béla, Béla, nézz rám. Olyan boldog voltam…

Kortvai nem szólt, nem mozdult.

– De rám kell nézned! Muszáj! Mert te eddig sohase láttál engem. Sem te, sem Irma. A mi viszonyunk hamis és hazug volt, mert nem hozzám volt viszonyotok. De te az én barátom légy és engemet szeressen Irma, ne azt az együgyű, bolondos viccelőt. Nézz rám, Béla, mert most állok én előtted valóságosan, elevenen és láthatóan!

Kortvai nem szólt, nem mozdult.

– Béla! Nem hallgatsz ide? Nem érdekel? A pojáca jobban mulattatott? Kényelmesebb volt, mi? Hiszen éreztem én ezt mindig… Ti akartátok ezt igy. Azért nem tudtam belőle szabadulni. A ti nézéstek látta arcomra azt a maszkot és rajta tartotta. Nektek kellett, hogy én más legyek, mint te. Persze. Hogy Irmának ne kelljen összehasonlitania, választani ne legyen kénytelen. Ezért nem akartátok és nem tudtatok engem annak látni, aki igazán vagyok. Kotródjak most már vissza a pojáca maszk mögé, mint megvert kutya az odujába? Nem, Béla… Különben nem is tudnék már… Hát… hát… hát Isten veled, pajtás… Mit van mit tenni?… Végre minden kisül… Ezt az öreg Bodics mondta.

Kortvai nem szólt, nem mozdult.

És akkor Dávid zászlós kiment a fedezékből és fázva bolyongott a futóárkokban. A készenlét a mellvédnél pipázott, de senki sem fordult meg utána. Elbujt egy sarokba és sírt. De mikor reggeledett, elindult az őrnagyot megkeresni, hogy jelentést tegyen neki. A kövér őrnagy a fedezéke előtt ült és reggelizett. Dávid elébe állt és szalutált:

– Őrnagy úrnak jelentem alásan, bevonultunk.

Az őrnagy elnézett felette, aztán megfordult és lekiáltott a fedezékbe.

– Hé, Guszti, hozd fel a csokoládét!

– Őrnagy úrnak alásan jelentem, két ember meg egy tiszt. Hárman ott maradtak.

Akkor az őrnagy térdére támasztotta két kezét és szuszogva felállt.

– Hé, Guszti! – és hátat forditott Dávidnak.

– Hát ez meg mi? Mit vétettem az Istenért? Mert ez az egy felderités nem sikerült? Istenem, kétszer tüntettek ki. Százszor kockáztattam az életemet értük. Egyszer teszek valamit magamért és…

– Őrnagy úr, – próbálta még egyszer. Akkor köhécselt és krákogott az őrnagy és elment, anélkül hogy ránézett volna.

Dávid ott állt még egy ideig feszes haptákban, mozdulatlanul. Pajtások mentek el mellette és nem köszöntötték. – Mi ez? Mért van ez? Hiszen mindnyájukat úgy szeretem! Hát igazán ilyenek az emberek? És most csak kiderül?

Délben félénken és szégyenlősen sompolygott be a menázsi fedezékébe. Már mind ott ültek a tisztek, de számára teritve sem volt. Szék se volt, hely se volt. Hiszen nem az étel kellett neki. Nem azért. De hova telepedjen? És senki se szól hozzá egy szót se. Persze, mikor még a vidám viccelő volt, akkor mindenki nagyon szerette. De így nem használhatják. Senki se szerette őt igazán, senki.

Megalázottan és szégyenkezve lopódzott ki a menázsiból és elbujt valahol egy sarokba. Ott ült egész délután. Senki se hederitett rá. Estefelé hallja, hogy riadó van, mert rögtön indul az ezred. Ő is el akart menni a szakaszhoz. De akkor valami fájó dac hullámlott fel benne. – Azért se, – mondta. – Ha kellek nekik, majd eljönnek értem. Ha meg nem kellek…

De senki sem jött érte. Az ezred el is ment és Dávid István zászlós ott állt az üres árokban és utánuk nézett.

– Nem hiányoztam senkinek – mondta – hát csak menjetek.

Akkor Bodics meg a Csete jöttek arra lassan az árkon végig.

– Hát ti is itt vagytok?

– És a zászlós úr is?

– Hát?

– Megmondtam mindjárt – dörmögte Bodics. – Ilyen az ember.

– Aztán most mit csináljunk. Hárman egyedül?

– Mint az anyátlan árvák.

– Az ember mégis húz a cimboráihoz – mondotta Bodics és felzokogott.

– Hát gyerünk egy másik ezredhez. Majd csatlakozunk. Azt mondjuk, hogy eltévedtünk. Gyertek. Nem vagyunk mi olyan utolsók, máshol majd még örülnek nekünk.

És akkor megint elindultak hárman, a sötét mezők felett. Dávid István zászlós, Bodics meg a Csete. Némán és szomorúan szálltak és fáztak a hideg őszi szélben. Hát elérkeztek egy erdőbe. Ott láttak valami világosságot a fák között.

– Halt!

A mieink ezek. Öt vagy hat honvéd ül ott egy tűz körül. Az világit.

– Gyerünk oda.

Akkor ők hárman beléptek a körbe és köszöntek:

– Jó estét honvédek!

– Jó estét – hangzott a válasz csendesen körül a körben.

Úgy látszott csupa csendes, szomorú ember.

– Honnan jöttök, – kérdezte az egyik, az úgy látszik tiszt volt.

Hát elmondtak mindent.

Akkor a honvédek összenéztek és bólogattak a fejükkel.

– Persze, hogy még nem tudtátok… mondotta a tiszt.

– Hogy mit nem tudtunk?

– Hogy azok halottak voltak, akikhez be akartatok vonulni.

– Halottak?

– Hát. Mig ti odajártatok járőrbe, azalatt halomra lőtték őket, aztán mire visszajöttetek, hát már szellemek voltak, kisértetek. Azok persze hogy nem látnak benneteket nappal. Másik világban élnek.

– Szent szűzanyám! Az egész ezredet összelőtték!?

– Sohase hallottál még ilyet? Mi már egész divizióban láttunk ilyen halottakat együtt. Mit gondolsz, a fele legalább odavész.

– Bizony az lehet – mondta Bodics – mert máskülönben nem is lehetne azt megmagyarázni.

Hát ott ültek aztán ők is a tűz körül, mint a többi, mozdulatlanul és némán kuporogva. Éjfélkor arra tévedt egy huszár. Hát amint a fák között előjön, ágaskodni kezd a lova. A huszár felordit, égnek áll a haja és hányja a keresztet. Aztán a megvadult ló eliramodik vele a sötét erdőbe.

– Látod-e, ez is egy halott volt.

Reggel felé azt mondta a honvédtiszt:

– Gyertek pajtások csatlakozzunk valahová. Nem kódoroghatunk örökké igy egyedül.

És mentek az erdőn keresztül. Ahogy kiértek az erdőből, megpillantottak egy nagy csendes tábort. Talán egész divizió is lehetett ott pihenőbe. Odamentek ők is a nagy csendes táborba. Barátsággal fogadták. És ők nagyon örültek, hogy végre eleven embereket látnak. De azért még fájt valami:

– Mert mégis húz az ember a régi cimboráihoz – mondotta Bodics tizedes.

– De legalább egyideig békességünk lesz itten.

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ
HRUSSZ KRISZTINA CSODÁLATOS LÁTOGATÁSA

Hrussz Krisztinát, a kabaré-énekesnőt 1912. január 7-én temették el. A temetés délután három órakor volt. Erősen fagyott, már egészen besötétedett, mikor a koporsót kivitték az udvarra és felállították az ácsolt ravatalra, hogy beszenteljék és rátegyék a halottas kocsira. A papnak a hidegtől meggypiros volt az orra. Még szájában volt az ebéd íze, a badacsonyi bor kesernyés zamata. A ködben most angyalokat és rózsákat látott. Mereven emelte a szenteltviz-szórót a koporsóra. Mellette állott a diák, Tass Vidor orvostanhallgató, az énekesnő kedvese, az érdeklődés központja, hanyag fekete ruhában, elegánsan uralkodva bánatán. Közbül néhány ripacs, egy komoly művész is és a kabaré igazgatója. Majdnem mindnyájan jól érezték magukat. Itt a gyász kellős közepében az ebédjükre gondoltak. Buja és dús érzések tarkázták a komoly elérzékenyedést. Később, mikor véget ért a szertartás és a lovak gyásztollukat rázva megindultak a temető felé, fáklyák és lámpások között, esni kezdett az ólmos eső, mely a koporsót vékony jéghártyával vonta be, ugy hogy kivülről üvegkoporsónak tetszett. A cilindereken is finom üvegréteg csörgött. Bevont mindent ez a hideg és csillogó burok, üveggé és cukros-gesztenyévé változtatta a tárgyakat, jégpályává az aszfaltot s aztán siralmasan olvadt és fázó lábak topogtak a hüvös, kásás lucsokban. Már-már a hegyre kanyarodott a temetés. A diák nézte ezt a lángoló és sötét menetet – akárcsak egy túlvilági menet – a koradélutánban. Inkább csodálkozott és bámészkodott mint gyászolt. Olyan hihetetlennek tetszett az egész. Krisztina három nap előtt betegedett meg tüdőgyulladásban. Most pedig egyszerüen elragadták tőle, gyorsan és brutálisan, mint mikor éjjel bekötik valakinek a szemét, felnyalábolják, egy kocsiba gyürik s reggel máshol ébred fel. Ezen csodálkozott, a diák. Nem is igen hitt a halálában. Hallgatta a bús kántálást, a latin jajveszékelést s a csokoládé-uzsonnán járt az esze. A kőmüvesek befalazták a kriptát. Hig habarcsot csaptak a friss téglákra. Azután egyedül jött le a hegyoldalon. Lóbálta a kezeit. A leányra gondolt. Kicsit szepegett igy magában. Ujra fájdalmas erővel fogta el a csodálkozás. Krisztinát kereste és ő – ó igen – ő már nem volt.

II.

De később sírt. A kis asztalára borult, mely a homályos ablak előtt állott és keservesen, jóizüen sírt. Le se vetkőzött éjjel. Három napig alig aludt. Egybeolvadtak előtte a percek, az órák a napok. Mikor az ablakredőkön betetszett a világosság, nem tudta, hajnal van-e, vagy alkony?

– Ha visszajönne – zokogta párnáiba.

Tavasz felé kissé elcsendesedett. De az arca még sápadtabb lett. Most már sírni se tudott s a könnyei befelé folytak. Ezzel az elcsendesedett bánatával azonban még rettenetesebbnek tetszett. Azok, akik látták, önkéntelenül elnémultak.

– Ha viszajönne – sóhajtotta magában.

Este maga elé tette ruháit, a cipőjét, a sárga sálat, amit oly kecsesen tudott a nyakára kanyarintani. Elképzelte, hogy mellette ül, a tűznél, vagy a széken, vagy a földön, finom, gyengéden szeplős arcát a vörös melegségbe forditva. Sokszor látta az ágyán is. Hallotta a hangját. Ha csengettek, az ajtóhoz rohant és csodálkozott, hogy nem ő jön. Ekkor visszament a szobába és pontról-pontra kifestette magának a találkát. Krisztina belép. Ő lesegiti a kabátját, székkel kinálja meg, a leány azonban a nyakába csimpaszkodik, elbujtatva fejét a mellén és kacag. Egész hajnalig játszott igy a leánnyal, hallgatta a kacagását, bámulta a szemét. E gyötrelmes és halálos ölelkezések után másnap szürke arccal és keserű szájjal ébredt.

Mindennap elment a kabaréba is. Kereste őt a kis züllött szinpadon, a szines lámpák között és nem találta. Megvárta az éjfélt. Aztán haza ment. Otthon nem lelte a helyét. Ijedten vette észre, hogy neki az idő nem orvosság. A leány egyre szebb lesz. Az évek fátyolán át szőkén és aranyosan ragyognak eléje a szeplői, ezek az édes, erotikus pettyek. Szája mint egy roppant rubin villog s érzi ezüst nyálának langyos nedvességét is.

– Ha visszajönne.

Ez a sóhajtás úgy maradt meg benne, mint egy szent vágy, mint a bánatának és gyászának desztillált esszenciája. Nem is mondott le róla. Az életét adta volna oda, ha – csak egy pillanatra – látja. A pillanatot gondolatban millió részre osztotta s ugy érezte, hogy ebben átélte volna a gyönyör egész skáláját. Napról-napra alázatosabb lett a vágya. Arra gondolt, hogy csak a koporsóját látja egyszer s félve bepillant az üvegablakon, vagy egy tükörben veszi észre a ruhája árnyékát, amiről nem is tudni egészen bizonyosan, hogy felhő-e vagy csipke. Ezért évekig gyalogolt volna hajadonfőtt, vérző, mezitlen lábbal. Társaságokban, mikor a jókedv bukfenceket vetett, táncközben gyakran végigborzongott rajta ez a gondolat. Hiába menekült előle, követte őt. A diák csendesen megadta magát, kisérő árnyéka lett a halottnak. Szikáran és sápadtan áhitotta vissza a holdfényben. Mereven beszélt. Hidegen és csillogóan öltözködött. Mellén, – mint kriptán a fehér kőlap – állandóan ott feszült a kifogástalan plasztron, tündökölve, szikrázva s az, aki látta, egy halottra gondolt, egy leányra, egy leány bús fejére, aki alatta sápadtan alussza a névtelen álmot.

– Ha visszajönne – rezgett a szivében.

Az arca is ezt mondta. Ebbe a puha viasz-arcba beleégett a szenvedés. Még évek multán is ezt tükrözte, az első ijedtséget és riadalmat, mely megmerevedett rajta, kőkemény és hideg lett, mint egy halotti maszk.

III.

De egy napon Krisztina visszajött.

IV.

Pogány lumpolás után ment haza a diák, a forró májusi délutánon.

A köruton az ákácok őrjöngve ontották forróságukat. Kiszögeltek az aszfaltból és bólongtak és nyujtózkodtak és az égbe kiabálták nehéz, harsogó illatukat.

Ebben a parfümös lármában szédült a diák. Émelygett a gyomra. Távol az ég sarkán kénes csíkok kigyóztak, homályos fények, mint mikor valaki a sötétben tükörrel játszik. Ment előre, a lakása felé.

Az előszobában a cseléd fogadta:

– Vendég van.

– Kicsoda?

– Egy kisasszony.

Tass Vidor csodálkozott s nem tudta elgondolni, ki keresheti, mert Krisztina halála óta nem fogadott nőlátogatót.

Benyitott a szobába.

A leány az ágyon ült. Nyakán sárga sál. Az arca szelid, majdnem vidám.

– Krisztina – szólt csendesen.

– Drágám – mondta a leány és hozzásimult.

A diák egyáltalán nem volt meglepetve. Gyufát keresett és meggyujtott két gyertyát. Most már tisztán látta Krisztinát. A halál határozottan jót tett neki. Sokkal egészségesebb volt, mint mikor élt. Kissé meg is hízott a koporsóban. De elegáns volt, akárcsak skatulyából ugrott volna ki. Fehér ruhája, ugyanaz a ruha, amiben eltemették, lágyan símult az arcához. Jól állott rajta. A pereme kissé elrongyolódott, itt-ott a penész zöld virága tarkázta, de alig észrevehetően, oldalt pedig a sírok gyémántja csillogott, a salétrom. Odanyujtotta neki a kezét.

– Nézd, a gyűrűm.

– A régi gyűrű.

A diák mégis kérdően bámult.

– Ne kérdezz semmit – mondotta fuldokolva a leány. – Itt vagyok, hisz láthatsz, frissen és ragyogóan. Ne gondolj Cholnoky Viktor novelláira, melyekben visszajárnak a szellemek. Én nem vagyok se szellem, se kisértet. De nincs időm beszédre. Csak harminc percig maradhatok nálad. Aztán vissza kell mennem. Vedd ki az órádat. Most három óra. Három óra harminc perckor már nem vagyok itt.

– Csak harminc perc – sóhajtott a diák, hamis pátoszszal.

A leánynak ez kissé visszatetszett.

– Ne szinészkedj, drágám – mondta. – Minden perc aranyat ér.

– Ezer aranyat – kiáltotta a diák. – A csókod… a csókod… ezerszer többet ér…

– Te nyolc év óta minden nap hivtál. Most beteljesült a kivánságod. Mit akarsz?

Krisztina kitárta karjait. A szája pedig pirosan, frissen kettéhasadt, ájultan várta a csókot.

A diák megcsókolta.

Aztán mind a ketten szembe ültek egymással.

A diák a tabouret-re, a leány a pamlagra. Kis ideig bámulták egymást. De mintha csalódtak volna a csókban. Elszomorodtak és a diák lehorgasztotta fejét. Ez tehát az a találkozás, amiről annyit álmodozott. Milyen viszontlátás. Úgy tetszett, hogy egy kicsit gyorsan jött. Mit tegyen eztán? A csend leereszkedett a szobára, a szive vert, az óramutatók pedig lassan másztak. Még csak öt perc mult el. Huszonöt perc van hátra. Irtózatos hosszunak látszott az idő. Egyre kinzóbb a hallgatás.

A diák köhögött.

– Hogy vagy? – kérdezte. – Azaz, mi ujság?

A leány tág szemeket meresztett. Elvégre tapintatlanság ilyesmit kérdezni egy halottól.

– Főzzek teát? – mondotta gyorsan.

– Nem, köszönöm.

– Te, – hadarta – tudod, hogy a kis Herman megnősült? Már három éve. Gyerekük is van. Erős, egészséges fiu.

– Érdekes, – felelte a lány unottan.

– Azután sok minden történt. Az apám meghalt gyomorrákban. Szegény, sokat szenvedett.

– Érdekes.

– Nem érdekel? Nekem azóta doktori diplomám van. Jövőre rendelőszobát nyitok, a szomszédban veszek lakást. Négy szoba, fürdőszobával, konyhával, villanyvilágitással.

– Érdekes.

– De az Ilinek nagy sikerei vannak. Bolondul érte a publikum.

– Érdekes.

– A szinpadon megbukott a Nusi.

– Érdekes.

A diák torkát a görcs szoritotta. Lopva az órára tekintett s látta, hogy még csak hét perc óta van ott a leány. Halálos zavarban kereste a szavakat. Minden pillanat végtelenségnek tetszett. Először valami vidámat akart mondani, aztán valami nagyon komolyat és gyászosat, de egyiket se találta jónak és inkább hallgatott. Egyszer egy egész perc mult el, anélkül, hogy szóltak volna. Krisztina lesütött szemmel ült a pamlagon s a szőnyeg mintáit nézte.

Közben megeredt az eső.

– Esik – mondotta a diák halkan.

– Igen – felelte a leány.

– Tegnap pedig szép idő volt.

– Igen.

– Micsoda vihar.

– Igen.

Majd hirtelen más térre csapott.

– Nem fázol meg ebben a vékony ruhában?

– Nem – kacagott a lány.

Még egynehány szó, egy uj erőlködés és hirtelen elhallgattak.

Mind a ketten néztek. A diák felkelt, mintha ki akarna mászni a zavarból. Még csak kilenc perc pergett le. Krisztina hátradőlt a pamlagon. A diák az ablaknál állt. Ekkor pedig valami rettenetes történt. A leány egyszerre valami szoritást érzett az álkapcáiban, szeretett volna felkiáltani, hogy mennyire unja magát és futni, futni ebből a szobából. Hiába küzdött ellene. Az izomszalagok felrántották a száját és ő, mint egy kis automata – s ez nem csalódás – egészségesen, erősen ásitott. Ásitott egyszer. Ásitott kétszer. Ásitott harmadszor. Azután felvette az esernyőjét az asztalról. Ment kifelé. Talán még akart mondani valamit, de a kilincsnél megint elfogta az ásitógörcs és szó nélkül tünt el a szobából.

A diák magára maradt. Valami megkönnyebbülést, felszabadulást érzett. Egy darabig dobolt az asztalon. Nézett az utcára, az esernyőre, a viharra, a csurgó ablaküvegekre. A vállát vonta. Ő is ásitott. Megnézte a zsebóráját. Három óra tiz perc volt.

Még teljes husz percük lett volna.

CSÁTH GÉZA
A VARÁZSLÓ HALÁLA

A varázsló, egy harmincon aluli férfi, akinek arca már egészen szomorú, ráncos és kisgyerekes volt a sok opiumtól, cigarettától és csóktól – hamvazó szerdán kora hajnalban haldoklott, Budapesten egy nagy szálló különszobájában. Valami lakomáról vagy bálról jött oda gummikerekű kocsin és a főpincér bevezette egy helyiségbe, ahonnan csak nemrég távoztak a vendégek. Ott egy pamlagra roskadt le szegény. Kétség nem fért hozzá, hogy mire a nap felkel, már ki lesz nyújtózkodva, s maga is jól látta ezt. Nem lehetett mondani, hogy el lett volna keseredve. Megpróbált persze mindenféle varázslásokat utóljára, még saját magán is, – ami már a legnagyobb kockázat, – de nem sikerült semmi és hamvazó szerda hajnalra csunya nagy kudarccal be kellett fejeznie az életét. Mikor ezt megállapította, hanyattdőlt és behunyta a szemeit.

Az apja egy kedves erős széles vállú szemüveges ember jött legelőszőr. Alig ősz még és kemény járású. Szigorúan szólt.

– Megmondtam, hogy az opiummal baj lesz. Hogy tönkre fog tenni. Nézz meg engem, ötven éves vagyok. Máskép éltem én. Egészen máskép.

Az anyja egy sápadt régen halott asszony zsebkendővel takarta el az arcát és zokogva magához ölelte a varázsló fejét.

– Miért nem akartál fiam rendesen élni! Megházasodni. Most úgy pusztulsz el mint valami kóbor kutya. A feleséged befogná a szemeidet! Én látod nem tehetem, mert halott vagyok. Hol van most az a sok nő, akik szerettek téged.

– Én nem szerettem egyiküket sem – mondta a varázsló. Különben is csak az kellene még, hogy nők előtt haldokoljak. – De engesztelésül kezet csókolt, mert imádta a drága édesanyja emlékét és nagyon fájt neki, hogy most igy kellett találkozniok.

A varázsló nagyanyja egy főkötős pápaszemes öregasszony lassan topogott arra. Kerekes gombolyitó gépét hozta a kezében, és a másikban a kis kanári madarát kalitkában. A köténye zsebében kötés volt, egy harisnya, amely a varázsló számára készült.

– Én foglak megfürdetni fiam és még ma kész lesz az uj harisnya, amelyben el fognak temetni.

A nagymama nagyon szerette a varázslót. Talán legjobban minden unokái közt. Kétségbeesetten sírt, úgy hogy le kellett vennie a pápaszemét is. De nem maradhatott tovább ottan, mert már egész csomó nőszemély tolongott a varázsló körül, akik legujabban érkeztek s akiket a nagymama látni se szeretett. („Rosszak vagytok mint a fene!“ gondolta magában.)

– A síron túl még látjuk egymást, mondta a nagymama, szemeit törölgetve. Azután hóna alá vette a gombolyitógépét, a kanári-kalitkát és a hátrább állók mögött, mintegy magának beszélve, sopánkodva elment.

A nők lábujjhegyen járták körül a haldokló varázslót, jól megnézték és egymásközt suttogva róla beszéltek.

– Szegénynek nemsokára üvegesek lesznek a kék szemei.

– Ó, Istenem és a finom nőies vékony kezeiről le fognak esni a szép körmei.

– Bocsánat, – szólt közbe egy kis pösze szőke nőcske, – neki egész életében barna szemei voltak.

– És széles férfias nagy izmos keze, – jegyezte meg egy magas széptermetü barna hölgy.

– Mily tüzes erővel tudott ölelni, – sóhajtott valaki szentimentálisan.

– Tévedés, – szólt hátra egy rozsdavörös hajú, fehérarcú asszony, – mindig gyöngéden, finoman ölelt, mint egy fiatal leány.

– Olyan biztos és kényelmes volt az ölében, hogy akár napokig elüldögéltem volna benne, mondta egy ábrándos arcú süldőlány, mert úgy érezte, hogy most a sok asszony közt egészen háttérbe szorul, ha félre nem teszi a szemérmességet.

De hiába, mert egy erőteljes, hatalmas csipejü nő letromfolta:

– Soha se ültetett engem az ölébe. Ő ült mindig az én ölembe.

És folyt tovább a szó:

– Egyenes, kevésszavu ember volt!

– Úgy tudott haragudni, hogy jaj lett volna annak, aki a kezébe kerül.

– Nagysád téved, kedves és szives beszédű férfi volt!

– Úgy van, ez igaz, én legalább soha hangosan beszélni nem hallottam.

Igy beszélgettek a lányok és asszonyok a haldokló varázslóról, aszerint amint kiki előtt másnak mutatkozott és kikivel másképpen és másképpen bánt. De a varázslót már nagyon idegesítette a dolog. Gondolta, úgyis hiába már minden. Kemény idegenszerü elutasitó hangon megszólalt:

– Menjetek innen! Legyetek szivesek elmenni. Az öreg arcotok kellemetlenül hat rám és különben is a koporsómat hozzák.

Az „öreg“ jelző elérte a célját. A nők – nagyrészt sértődötten – elég hamar távoztak.

És valóban már hozták a koporsót. Szép érckoporsó volt. A varázsló apja rendelte háromszázhuszonöt forintért. (A gavalléria a családban volt.)

– Sok pénzemben van a fiam – mondta a temetkezési vállalkozónak, – de rászánom még ezt is hadd legyen szép temetése.

A varázsló ezután megfésülködött a separée nagy tükrében, elrendezte az ajkait gúnyosan mosolygóra, – amely pózban mindig különösen tetszelgett magának, – azután elküldött egy kis fiut tiszta gallérért és kézelőért. Addig is átvizsgálta a szemfedőt s lefejtette róla zsebkésével az ezüst csipkediszt, miután bántóan izléstelennek találta. Egy perc alatt megérkezett a tiszta gallér és kézelő. Berakta a gombokat, a régit kályhába dobta, teljesen rendbehozta magát, eligazitotta a nyakkendőjét és azután habozás nélkül nyomban beleült a koporsóba. Mialatt eligazitotta magán a takarót, önkénytelenül, minden ellágyulás nélkül – csupán mert ez jutott az eszébe; a gyászzenét dudolta a „Bohéméletből“ – és már le akart dőlni a fekete selyem vánkosra, amikor kis kendőben, futva, kipirulva, és könnyezve egy leány érkezett.

A varázsló megtámaszkodott a könyökére, mert eszébe jutott, hogy ez volt az egyetlen leány, akit életében szeretett. Csodálkozott kissé, mert a dolog régen volt, – hat-nyolc éve, – és a leány semmit se változott. Rövid szoknyát viselt, fiatal édes arca meg nem öregedett, mint a többi nőé.

– Végre egy fiatal nő! – köszöntötte a leányt a varázsló. – Kellemesen lep meg, hogy halálom előtt még egy szép fiatal lányt láthatok.

A leány nem utálta meg őt e kellemetlen és alakoskodó megjegyzésért, lehajolt, megölelte és kérlelni kezdte, hogy keljen föl.

– Das ewig Weibliche zieht uns hinan – mondta a varázsló fanyar mosolylyal, bár nem tudott jól németül és a Faustot eredetiben sohase olvasta. De nyomban ellágyult és megcsókolta a leányt a száján.

– No most menj édesem, mondta, elég ennyi nekem. Menj, fiatal vagy és szép és akadnak igen derék férfiak ott künn. Azzal hanyatt feküdt és mosolyogva, gyönyörködve nézte a leányka könnyes arcát és édes barnabársony őzike-szemeit. Kis idő mulva ujra szólott.

– Belátom, hogy az opium és a sok rossz csók helyett jobb lett volna téged feleségül venni. Igen, ez lett volna a helyes. Sőt még mindig megtenném, ha apám a koporsót már ki nem fizette volna. – Igy forditotta a beszédet gonosz tréfára, mert jól tudta szegény, hogy ez lehetetlen s hogy számára már nincs más ut, csak a pusztulás.

A leányka azonban azt hitte, hogy félig meddig aféle veszedelmes és kockázatos tréfa az egész és e szerint cselekedett. Összeszedte minden erejét, lerángatta a varázslóról a szemfedőt, kihuzta a feje alól a párnát, nekifeküdt a koporsónak, kiforditotta belőle a varázslót és azután átfogta, a hóna alatt, hogy talpra állitsa. Egészen kifáradt szegényke, a lélegzete is elfogyott a nagy erőlködésbe, mégis amikor észrevette, hogy a varázsló is igyekszik s bár leplezve, de minden erejét megfeszíti, újra és újra teljes erejéből nekifogott és csak akkor hagyta abba a fojtogatóan keserves, kétségbeesett küzködést, amikor végkép elhagyta minden ereje.

– Édes szerelmesem, mondta a varázsló azután csendes és meghatott hangon, te megtettél értem mindent, amit csak egy nő tehet egy férfiért. És már szivesen fölkeltem volna – tekintet nélkül arra, hogy drága koporsóm ki van fizetve – láthattad, minden erőmet összeszedtem a kedvedért, mert szeretlek, de hiába, nem lehet. Meg kell halnom. Igazitsd hát helyre a fekhelyemet.

Történetesen az imént a nagy küzködés közben leesett a varázsló szeméről fekete szemüvege, amelyet azért viselt, hogy mások ne lássanak a szemébe, (ami tudvalevőleg ártalmas) és a leány most már tisztán látta a varázsló szemében, hogy az igazán szereti őt és csakugyan fölkelne, ha még lehetne. Igy tehát azt is tudta, hogy a varázsló csakugyan igazat mondott és hogy hiába minden. Helyre igazitotta tehát a koporsót és sűrű néma könnyhullatás közben most már ő segitett, hogy kedvese újra elhelyezkedjék benne.

– Igy jól van! mondta a varázsló, mikor újra a helyén volt. Azután utasitotta a kedvesét:

– Takarj le a szemfedővel.

A leány letakarta.

– Tedd a fejem alá a párnát!

A leányka gondosan elvégezte ezt is.

– Azután ügyelj majd rá, hogy rendesen csukják le a fedelet. A koporsó kis arany kulcsa pedig maradjon nálad.

Ezek voltak a varázsló utolsó szavai.

Már hozták a koporsófedelet. (Szépen rá volt festve a varázsló neve és életkora.)

A kedves leányka még egyszer megcsókolta a varázsló száját, amely már kezdett kihülni, azután ráhajtotta a szemfedőt az arcra is és rátétette a fedelet az alkalmazottakkal. A koporsót személyesen zárta le, a kis kulcsot pedig a keblébe rejtette.

Azután mindjárt elment, – el kellett mennie – mert már jöttek a varázsló rokonai és testvérei s azokkal ő nem volt ismerős.

NAGY ZOLTÁN
CSAK ÁLOM

Lehajoltam a patak tükrére és ittam a vizéből. A vize könnyű volt és tiszta, ízét sem éreztem, csak olyan volt, mintha friss hegyi levegőt innék.

– Csodálatos jóvizű folyó ez, szóltam magamban és mily szép fényes a tükre.

Felállottam a parton és lenéztem a viz szinére és ott láttam a képem mását. Kissé csodálkoztam. Fekete barét volt a fejemen, alóla simán bukott sűrű barna hajam a vállamig. Fekete zekémet bőröv szoritotta a derekamhoz. A kard helyén téntatartó csüngött le róla, s hosszú lúdtollát előre szegezte.

– Igaz, szóltam magamban, hisz én most a pádovai egyetemről jövök, én, a Szabad Mesterségek Magistere és minden tudományok Doktora.

Aztán megfordultam, arra amerről a város barna bástyái látszottak és felvidult léptekkel indultam a selyem-zöld mezőn át – sárga virágok aranynyal csillagozták – a város felé.

Gyér fű ütközött a bástyák kövei közt és oly ismerős volt minden. A régi boltos kapu alatt nagy tisztelettel üdvözöltek az őrök, és én megelégedetten kopogtam végig a keskeny utca hepe-hupás kövein.

Emberek jártak az utcán. Szembe velem három fiatal apáca jött, fehér leplekbe öltözve, melyeket csak a széleken ékitettek élénk piros pettyek. Mikor elmentek mellettem, összenevettek valami csintalanságon, de én már nem ügyeltem rájuk. Valaki a nevemen szólitott a keskeny utca tulsó oldaláról. Öreg töpörödött emberke állott az órásbolt kőküszöbén. Ő hivott.

– Tudós Magister, jer nézd meg a világ legujabb csodáját, azt a bámulatos és remek órát, melyet szorgos tudománynyal nyolc éve készitek a székesegyház számára, lépj be tudós barátom, e kis bolt is szentélye a tudományoknak.

– Nézd, szólt tovább a homályos helyiségben, nézd hányféle kőből van a számlapja és mily csodálatos mesterségű a gépezete. Egész város van rá épitve, és mikor letelt egy óra, kovácsok verik ki a számokat zengő üllőiken. És mikor ahoz a perchez ér, melyben az én lányom, a város legszebb lánya született, ime, kinyilnak a rózsák a kertekben és mikor ahoz a perchez ér, melyben a feleségem, a város legszebb asszonya meghalt, ime, elindul a gyászmenet a kapu alól, és az arany legendák minden szentjei kisérik a gyászszekeret, és a város védőszentje, aki a legkiválóbb az összes szentek közt, kijön a templomból a menet elé és úgy kiséri be őket. Ime a világ csodája, mely a kis téren fog állani a templom előtt, hogy bámulják a népek és száz évig fogják emlegetni a mestert, aki csinálta.

– Száz évig fogják emlegetni a mestert! – ismételte egy férfihang, mély mint a barlangok visszhangja. Csak most vettem észre, hogy egy tiszteletre méltó ősz áll elmerülve az óra csudálatában. Most felém fordult és barátságosan köszöntött.

– Üdvözöllek, tudós Magister. Bámuld e remek órát, a tudomány csudálatos művét. Nekem mennem kell a kikötőbe, mert három hajóm érkezik Indiából, aranynyal, prémekkel és illatszerekkel. Az idő szép, a tenger csendes, ma biztosan megjönnek. Menj el a házamba, ott ül a könyves szobában a fiam, gyermekkori barátod, és méltó társad a tudományokban. Menj, tudós barátom és örüljetek egymásnak.

Együtt mentünk az utca sarkáig, ott befordult a keskeny sikátorba, melynek végén messze árbócok fekete vonalai közt szeliden csillogott a tenger. Én pedig beléptem a zömök házba, melynek tornyos erkélye kikönyökölt az utca közepére és felkerestem a könyves szobában gyermekkori tudós barátomat. Az ólomkarikás ablak előtt ült, tiszta nagy könyvek szétnyitva hevertek előtte, esett ellenfelek, kiket legyőzött és szolgáivá tett tudománya hatalmával.

Megölelt és pádovai utamat kérdezte, és néhány pádovai tudóst, kiknek irántami barátságát büszkén emlitettem. Aztán nagy csomó sűrűn beirt pergamenre mutatva szólt:

– Ime a nagy munka. Mert tudd meg és örülj neki, már csaknem kész a Rendszer, melyet Isten dicsőségére alkottam. Gondolatokat vettem, előbb a föld szinéről és a földből valókat, aztán mind magasabbról, a légből, az égből, mig az éther tiszta rétegébe jutottam. Egy gondolatot raktam a másra, mint tanult kőmives a követ, igy emeltem a gondolatok nehéz munkával faragott köveiből székesegyházat Isten imádására. Évek munkája áll előtted; raktam a követ és ime, nem hiába. Mert fallá emelkedtek, hegyes ivekbe borultak, tetővé hajoltak és toronynyá magasultak, igy épitettem nem szünő szorgalommal Isten csodálatos templomát. S most bemegyek, amikor akarok és járom a lépcsőket és megállok a torony magasán a chimaerák közt. Még csak az utolsó gondolatot keresem, mely méltón fejezze be művem és álljon a csúcsán örök nyugalommal, mint a súlyos arany angyal áll a templom tornyának a hegyén és körülfordul néha a szélben és széttekint a messze horizontok felett. Ó remek gondolat, ó arany angyal, szállj le a templomra, melyet azért emeltem, hogy te magasabban állj!

Meghatva búcsúztam a fiatal tudóstól és mig kongó folyósokon mentem, örömmel ismételtem magamban:

– Kész a Rendszer! Az Isten gyönyörű székesegyháza! Már csak az arany angyal hiányzik! Arany angyal!

Az ajtó előtt ép akkor surrantak el a nevető apácák. Öreg szolga állott előttem, súlyos ezüst botot tartva kezében és mélyen meghajolva szólt:

– Uram a Fő-Tanács hívat. Jőjj fel azért a tanácsházba, hogy tudós személyedet tisztelhesse.

Kopogva mentem fel a lépcsőkön. A nagy terem homályos volt bent, mert igen magasan voltak az ablakok. Ott ült a hatvan öreg, a nemes város Fő-Tanácsa. A középen ülő pedig felvevé arany bunkójú botját és szólt:

– A nemes és dicső város nevében, mely mindig híven és illő alázattal szolgálta Istent, annak Szent Egyházát és a Császárt, köszöntelek falaink közt, tudós férfiú. Ime, a Főtörvényszék tudományod mély és soha nem apadó kútjából akar meríteni tanácsot, hogy mitevő legyen eme bűnössel, kinek rettentő nagy a bűne. Itélj azért tanult tudományod szerint.

A bűnösre mutatott, ki négy alabárdos őr közt állott komoran és keményen és nem sütötte le a szemét. És én ránéztem és elgondolkodván kerestem az auctort, kinek művéből az esetre illő textust vehessek. Talán Ulpianus, gondoltam magamban. És eszembe jutott Ulpianusnak sok igen szép helye és a könyv, melyben olvastam, és a könyvtár, a tudós tanárok és egész Pádova. És egyszerre láttam magam – mintha messzilátón néznék távoli képet – láttam magam – az Universitás termében, amint állok és dissertálok a három doktoroknak Ulpianusról és Gaiusról. A doktori fövegek meg-megbillentek és ilyenkor tudtam: jól mondom és tetszik a doktoroknak. Emlékszem napos őszi délután volt kint…

Valami csörrent, talán az őrök fegyvere, és én felocsudtam az emlékezés szenderéből, felemeltem a fejem és szóltam:

– Ulpianus mondja: „Recte Pedius ait: sicut nemo furtum facit sine dolo malo…“

Az öregek figyelemmel hallgatták a beszédem, és mikor emelt hangon kimondtam a kemény itéletet, bólintottak a fejükkel és mondták:

– Úgy legyen. Bölcs biró, végrehajtjuk igazságos itéleted.

Már késő délután volt, mikor lementem a lépcsőn, de a nap még sütött melegen. Hosszú árnyékok feküdtek végig a tanácsház előtti kis téren. A templomajtón, mely fekete száját mutatta, két nő lépett ki. A fiatalabbat mindjárt megismertem: ez volt a nevető apácák közül a középső. De most szoros magasnyakú ruha volt rajta, olyan, mint amilyent a polgárlányok viselnek; és lesütött szemmel ment az idősebb nő mellett. Egyenesen felém jöttek és megálltak előttem. Imakönyv volt a kezükben és virág volt a könyv lapjai közt.

– Isten hozta – szóltak. Már rég nem volt itthon.

– Pádovában voltam az egyetemen.

Lassan mentünk egy lejtős utcán lefelé. Az utca rövid volt és a végén két sötét ház közt zölden ragyogott a sárga-virágos mező.

Egy helyen az idős nő megállott és bement a boltba.

A leány most felnézett és halkan mondta:

– Néném fűveket vesz. Itt jóféle fűveket lehet venni, mindenfajta betegség és szemmel-verés ellen valókat.

– Pádovában tanitják a fűvek erényeit, feleltem.

Elhallgatott és nézett arra előre, el a két sor ház közt, a mező felé.

– A mező most szép virágos.

Elgondolkozott.

– Ilyen ruhát fogok csináltatni magamnak. Zöldbársony; aranynyal porozva.

Aztán tovább álltunk szótlanul. És engem egyszerre mély szomorúság öntött el, mint kiáradt folyó a parti füzest. Még egy kicsit álltunk, és akkor mondtam:

– Isten vele. Nekem el kell menni.

– Hová?

– Nem tudom. Csak el kell menni.

– Isten vele.

A város tulsó kapuján mentem ki. A zöld mező messze futott előttem, út nem szakitotta meg sehol. Hátul már feketedtek a magas bástyák. Messze előttem tehéncsorda legelt. Gyors léptekkel mentem előre. Néha visszanéztem. A bástyák mindjobban sülyedtek és már alig láttam őket.

Egyszerre meghökkenve állottam meg. A legelő csordához értem és láttam, hogy rémítő szörnyetegek legelik a friss füvet. Nagyon sokfélék voltak. Némelyiknek hosszú nyaka volt, mint a zsiráfnak, másoknak roppant hosszú hengeres testük és nagyon kurta lábaik voltak. De a legfélelmetesebbek azok voltak, melyeknek alig volt törzsük. Hosszú tehénlábaik csaknem egy pontban futottak fent össze. Lelógó bikanyakukon szinte a föld szinén tolták előre busa fejüket, mely elől kiszélesedett, mint a vizilóé. És valamennyinek előre szegzett hegyes szarva volt.

A lábam gyökeret vert a rémülettől és nem birtam elszaladni. A szörnyek néztek egy darabig, aztán mind közelebb jöttek, körülfogtak és szarvaikkal döfködtek felém. A veriték csurgott rólam, és már csaknem elértek szarvaikkal.

És ekkor a rémület tetőpontján, mikor a félelem már úgy fájt, mint a testi kín, egyszerre hüvösség boritott el és csodálatos nyugalom szállt rám.

– Hisz ez csak álom! – kiáltottam.

A szörnyek még ijesztettek, de én már nem féltem.

– Hisz ez csak álom – mondtam nyugodtan.

Egyszerre megmerevedtek és úgy bámultak felém.

– Csak álom – sóhajtottam megint. És éreztem, hogy ismét elönt a szomorúság, mint kiáradt folyó a parti füzest.

– Hisz akkor a város is csak álom, mondottam magamban. És ők még nem tudják, hogy mindez csak álom.

Egy darabig még álltam, aztán megfordultam.

– Vissza kell mennem, meg kell nekik mondani, hogy mindez csak álom.

Megfordultam a város felé. A szörnyek bámulva néztek utánam. Mentem és időnként visszanéztem. A szörnyek folyton nőttek és mindég néztek utánam a horizont mögül. A lemenő nap fényében rózsaszinüek voltak most és láttam, hogy kövekből vannak összerakva. A rovátkákat tisztán lehetett látni.

– Ime: a pyramisok, gondoltam magamban.

Aztán halvány lilaszinüek lettek, aztán violaszinüek. Mikor a város kapuja alól visszanéztem, messze kéklettek már, mint távoli hegyek.

Egy kis ház előtt ott állott a polgárlány és mosolygott.

– Visszajött?

– Igen, – mondtam – mert csak álom volt, hogy el kell menni. Ez a város is csak álom, és te is csak álom vagy.

Elszomorodott. Lassan ment a kis kapu felé. Még egyszer visszanézett, – az arca egész ismeretlen volt már – aztán megállott, mintha vissza akarna jönni. De hirtelen zaj támadt az utca tulsó végén, a kanyarulaton túl és erre egyszerre eltünt, anélkül, hogy a kaput kinyitotta volna.

A zaj pedig egyre közelebb jött és zengett, sipolt, dobolt, dalolt és kacagott. Egyszerre forgó emberrajba kerültem. Tarka farsangi menet ömlött a falak közt. Mellettem a három vidám apáca táncolt valami kecses táncot.

– Jöjjön tudós uram, táncoljon velünk.

– Nem megyek, mondtam, mert mindez csak álom.

A zene elhallgatott és a nevetés megszünt. Az emberek elszomorodtak és elszéledtek a mellékutcákba. A három fiatal apáca ott maradt, tánctartásban, ahogy a szavam érte őket, csak az arcuk lett nagyon szomorú. És én csak néztem őket, mig valaki megszólalt mellettem.

– Carrarai márványból vannak faragva, fiatal mester műve, kit városunk büszkén mond magáénak. A cime: a három grácia.

Ránéztem az öreg órásra és ránéztem az apró márványszobrocskákra. Csakugyan fehér márványból voltak kifaragva és mozdulatlanul állottak egy óra fekete márványlapján, a kandallón.

– Ezt az órát a fiatal herceg számára készitettem, – folytatta az öreg. – De nézd inkább a másik órát melyre néhány új alakot tettem.

– Minek nézzem? – mondtam. – Csak álom az órád. Álom a leányod születése és álom a feleséged halála, és az arany legendák minden szentjei.

Elszomorodva ült le a kőküszöbre és lehajtotta a fejét. Én pedig sietve mentem tovább, mint akinek sok a dolga. Egyszerre oldalt, hosszú keskeny utca végén, mint sötét falú mély kút fenekén a víz, megcsillant a tenger, és nekem eszembe jutott a három hajó a kikötőben, melyek most jöttek Indiából, arannyal, prémekkel és illatszerekkel.

Egyszerre ott állottam gyermekkori tudós barátom szobájában. Örömmel ugrott fel.

– Megvan a rendszer! – mondta. – Az arany angyal! Az Isten gyönyörü székesegyháza.

Én szomoruan állottam tovább.

– Hát nem örülsz? Értsd meg: a Rendszer.

– Nem örülök – mondtam, – mert csak álom az egész. Csak álom a rendszered.

Meghökkent, aztán lassan, fáradtan leült az asztal mellé.

– Menjünk a tanácsházba – mondta. – Mert akkor a város is csak álom. És akkor ez közügy, és a tanácsnak tudni kell róla. A Tanácsházban ott ült a hatvan öreg a homályban és a középen ülő szólt ismét:

– Tudós férfi, itélj e bűnös felett, kinek szörnyü nagy a bűne.

A bűnös ott állt a négy alabárdos őr közt. Csenevész emberke volt, révedező szemei félénken néztek felém.

– Hagyjátok őt – szóltam. – Csak álom az egész. Ő is csak álom, s az ő rettenetes bűne is csak álom. És álom vagytok ti is és álom az egész városotok.

A terem elsötétedett. Az öregek szomorúan ültek. Némelyik előre borult a faragott padra, mások hátraszegték nyakukat és nézték a plafon barna gerendáit. Halk sírás hangzott itt-ott.

– Mit sírtok, – szóltam. – Hisz az nem baj, hogy csak álom az egész, mikor már tudjuk, hogy csak álom. Örülni kell inkább ennek a szomorúságnak, mert erős várunk ez nekünk. Ime én nem sírok, csak szomorú vagyok és mondom magamnak: mindez csak álom. S hogy felébredve is biztos legyek benne, hogy tudtam, hogy mindez csak álom, ime én előveszem ezt a pergamentet és rá fogom írni: mindez csak álom. És ha felébredek, majd olvasom ezt az izenetet.

A pergamenthez nyúltam és nagy erőfeszítéssel emeltem fel, mintha mázsás követ emelnék. És a kezem alig birtam mozgatni, mikor írtam.

Az öregek összesúgtak.

– Mit sugdolóztok, – szóltam. – Hisz ez is csak álom és én tudom, hogy fel fogok ébredni és a kezem ismét fürge lesz és könnyű.

A veriték csurgott rólam, mig irtam. Aztán magasra emeltem a pergament, melyre nagy, tiszta és nem reszkető betűkkel volt írva: Mindez csak álom.

*

Enyhe nap sütött be a szobámba, mikor felébredtem. Az ágyam melletti asztalkán megtaláltam a papirt, melyet oda szoktam késziteni, hogy a kószáló gondolatokat elfogjam, ha arra járnak. A papiron most furcsa vonalak futkostak össze-vissza. Sokáig néztem a megfejthetetlen hieroglif-írást, aztán betettem a vékony fehér lapot a könyvtáramba, vaskos, barna kötetek közé.

Most is ott van.

TARTALOMJEGYZÉK

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ: ELŐSZÓ 5

BABITS MIHÁLY: NOVELLA AZ EMBERI HÚSRÓL ÉS CSONTRÓL 9

KABOS EDE: Ő 21

LACZKÓ GÉZA: MERLIN A KOSÁRBAN 27

RÉVÉSZ BÉLA: NÉMA ÉNEKEK 43

KAFFKA MARGIT: SZENT ILDEFONSO BÁLJA 51

BÁLINT ALADÁR: MENYHÉRT FOGALMAI 75

UJHELYI NÁNDOR: TÁVOZÁS A HALOTT VÁROSBÓL 89

KARINTHY FRIGYES: ÉSZAKI SZÉL 101

SZINI GYULA: DAIMONION 109

TURCSÁNYI ELEK: HALOTT VALDEMÁR LELKE 119

SZILÁGYI GÉZA: ÉJJEL A FOGADÓBAN 125

CHOLNOKY LÁSZLÓ: LEÁNDERVIRÁG 139

BALÁZS BÉLA: A MÁSIK TÁBOR 159

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ: HRUSSZ KRISZTINA CSODÁLATOS LÁTOGATÁSA 175

CSÁTH GÉZA: A VARÁZSLÓ HALÁLA 185

NAGY ZOLTÁN: CSAK ÁLOM 193

Kaffka Margit „Szent Ildefonso bálja“ cimű novellája Tevan Adolf békéscsabai könyvkiadó vállalata által kiadott Tevan Könyvtár 48–49. sz. füzetében is megjelent 1914. évben.

Karinthy Frigyes „Északi szél“ cimű novellája az Athenaeum r.-t. által kiadott „Két hajó“ cimű novellás kötetben jelent meg.

Szilágyi Géza „Éjjel a fogadóban“ cimű novellája Dick Manó által kiadott „Fantasztikus szerelmek“ cimű kötetben jelent meg.

Kosztolányi Dezső „Hrussz Krisztina csodálatos látogatása“ cimű novellája az Athenaeum budapesti könyvkiadó r.-t. által kiadott Modern Könyvtár 215–216. sz. füzetében jelent meg.

A Kaffka novella közléséhez való hozzájárulásért Tevan Andor úrnak, a Kosztolányi és Karinthy novellák közléséhez való hozzájárulásért az Athenaeum r.-t.-nak, és a r.-t. vezérigazgatójának Ranschburg Viktor úrnak végül a Szilágyi novella közlési engedélyeért Dick Manó úrnak ez uton fejezzük ki hálás köszönetünket.