Notes del Transcriptor

—S'ha respectat l'ortografia i l'accentuació de l'original així com les inconsistències en aquestes.

—Les pàgines en blanc presents a la versió impresa s'han eliminat a la versió digital.

—Els errors obvis de puntuació i d'impremta s'han corregit.

—L'índex es troba al final del llibre i es accessible mitjançant l'enllaç Índex.

—El transcriptor ha dissenyat la portada i aquesta es considera de domini públic.

JOAN MARAGALL

ENLLÀ

POESIES

BARCELONA, 1906

ENLLÀ

JOAN MARAGALL

ENLLÀ

POESIES

BARCELONA
Tip. «L'Avenç», Ronda de l'Universitat, 20
1906

ELS AMETLLERS

FULLS DE DIETARI

1901

23 Janer:

Avui per la primera i dolça volta

m'ha sorprès la blancor dels ametllers

treient el cap per sobre dels racers

de l'hort blanc de les monges caputxines:

semblaven esfereits

de sentir-se tant florits

tots sols entre les boirines.

6 Febrer:

Avui semblaven valents

i semblava que cantaven

afrontant a tots els vents

i a les neus que ls vents portaven.

Sota les neus imminents

cantaven de l'alegria

d'haver florit ignocents

abans de l'hora i del dia:

desde l fons dels jorns vinents,

plorant, la Primavera ls beneía.

15 Febrer:

Avui ha caigut neu damunt les flors

i damunt de les coses primerenques:

un matí de blancor que l sol ha fos.

A mig-dia poncelles vermellenques

han tret el cap florit entre la neu

i han resplendit en mig de la blancura:

els ametllers han dat gracies a Déu

agitant llur rosada vestidura.

VISTES AL MAR

De la nit per lo pregon,

entre cants i llum extranya,

baixaven de la montanya

al Dolor com rei del món.

Nit del Divendres Sant

Caldetes, 1901

I

Vora la mar eternament inquieta

floreix immobil la pomera blanca,

i el presseguer vermell, que riu i brilla

prop la mar inquieta aquietadora.

II

Degué sê un dia així que l bon Jesús

caminà sobre l mar: el cel i l'aigua

serien, com avui, llisos i blaus...

I la Visió anà rapida a l'encontre

dels encantats deixebles en la barca.

III

El cel ben serè

torna l mar més blau,

d'un blau que enamora

al mig-dia clar:

entre ls pins mel miro...

Dues coses hi ha

que l mirar-les juntes

me fa l cor més gran:

la verdor dels pins,

la blavor del mar.

IV

El vent se desferma

i tot el mar canta.

Mar brava, mar verda, mar escumejanta!

L'onada s'adreça,

callant s'ageganta,

l'escuma enlluerna,

el sol l'abrillanta,

l'onada s'esberla

i cau ressonanta.

Mar brava, mar verda, mar escumejanta!

V

Una a una, com verges a la dança,

entren lliscant les barques en el mar;

s'obra la vela com una ala al sol,

i per camins que no més elles veuen

s'allunyen mar endintre...

Oh cel blau! Oh mar blau, platja deserta,

groga de sol! D'aprop el mar te canta,

mentres tu esperes el retorn magnific,

a sol ponent, de la primera barca,

que sortirà del mar tota olorosa.

LES MONTANYES

A l'hora que l sol se pon,

bevent al raig de la font,

he assaborit els secrets

de la terra misteriosa.

Part de dins de la canal

he vist l'aigua virginal

venir del fosc naixement

a regalar-me la boca,

i m'entrava pit endins...

I amb els seus clars regalims

penetrava-m'hi ensems

una saviesa dolça.

Quan m'he adreçat i he mirat,

la montanya, el bosc i el prat

me semblaven altrament:

tot semblava un'altra cosa.

Al damunt del bell morir

començava a resplendir

pels celatges carminencs

el blanc quart de lluna nova.

Tot semblava un món en flô

i l'ànima n'era jo.

Jo l'ànima flairosa de la prada

que s dalita en florir i en ser dallada.

Jo l'ànima pacifica del ramat

esquellejant pel bac mig amagat.

Jo l'ànima del bosc que fa remô

com el mar, que es tant lluny en l'horitzó.

I l'ànima del saule jo era encara

que dóna a tota font son ombra clara.

Jo de la timba l'ànima profonda

on la boira s'aixeca i es deixonda.

I l'ànima inquieta del torrent

que crida en la cascata resplendent.

Jo era l'ànima blava de l'estany

que aguaita al viatger amb ull extrany.

Jo l'ànima del vent que tot ho mou

i la humil de la flor quan se desclou.

Jo era l'altitut de la carena...

Els nuvols m'estimaven llargament,

i al llarg amor de l'ennuvolament

congriava-s mon ànima serena.

Sentia la delicia de les fonts

naixe en mon sí, regal de les congestes;

i en l'ampla quietut dels horitzons

hi sentia el repòs de les tempestes.

I quan el cel s'obria al meu entorn

i reia l sol en ma verdosa plana,

les gents, al lluny, restaven tot el jorn

contemplant ma bellesa sobirana.

Però jo, tota plena de l'anhel

agitador del mar i les montanyes,

fortament m'adreçava per du al cel

tot lo de mos costats i mes entranyes.

· · · · · · · · · · · · · · · · · · ·

A l'hora que l sol se pon,

bevent al raig de la font,

he assaborit els secrets

de la terra misteriosa.

RETORN

I

Oh Pireneu! En tes profondes gorges,

fill de la plana, m'he sentit com pres,

i am l'esguard demanava al cel altissim

amplaria i vent.

Pujava per tes costes gegantines

on blanquegen les cascades

i negregen els abets;

on la flor de la montanya

perfumava l meu gran anyorament...

La llibertat dels cims no l'assolia:

restava a vora d'ells.

II

En alta solitut s'està pels sigles

el blau estany immobil,

mirant-se al Vignemale, que li mostra

sa faldada de neu:

jo a l'hora del cap-vespre hi arribava

i aprop de l'aigua quieta

m'asseia tristament.

III

Cercava Gavarnie entre les boires

on llisquen les cascates

al llarg del mur immens pausadament;

i al ser-hi he sospirat per trobar aire

i he hagut d'aixecâ l cap per veure l cel.

I, trencant ton encís d'una vegada,

oh Pireneu terrible,

a la plana de Tarbes

me n'he baixat corrents.

IV

An els teus peus, a ratlla de la plana,

Lourdes devota té molt bell el cel:

el sol hi daura la ramada humana

que bela amb un gran bel

davant la Verge blanca,

davant l'iglesia freda;

i en mig del baf de les gentades terboles

s'alça l miracle i dolçament floreix

als vermellosos raigs del sol ponent...

(Passar jo l'he vista—l'horrible filera

dels malalts en braços dels homes de fe:

les boques inflades,—les conques morades,

el cos sense gest.

I aquella malalta,—tant blanca, tant rossa,

no me la puc treure mai del pensament.

Sols ella mitj reia. Jo crec que era morta.)

Al vespre un riu de llumenetes grogues

passa en la fosca ressonant de veus.

V

Salut, noble Bearn! Oh terra franca,

mare de cavallers

que s jugaven la vida a cops d'espasa

bravejant i rient!

Abocat a l'airosa balconada

jo t'he cantat de lluny, oh Pireneu!,

veient tos cims com rengle de fantasmes

vestits de llum en la blavor del cel.

Adéu, visió darrera

de l'alta cordillera!

Que n deus estar d'hermosa,

a l'hivern, sota l sol blanca de neu!

REPRESA

A l'hivern, sota l sol blanca de neu,

com visió més llunyana i més formosa,

jo t'he vist resplendir en l'aire clar

desde ls cims de la meva Barcelona,

on tots els ametllers ja són florits

davant del mar brillant fins a Mallorca.

GLOSA

En la gran serenor del cel d'hivern

he mirat les montanyes com brillaven

i se m'ha aparegut el trovador

que enllà del temps cantava:

«Aquelles montanyes—que tant altes són,

me priven de veure—mos amors on són.»

Aixís feia sonâ ls vents d'Oloró

el trovador de cara a les montanyes,

anyorant a la flor del Pireneu

que enllà dels monts llençava sa fragancia.

Ella se deia Agnès i era princesa

de la cort i el reialme de Navarra,

i era tant de mena graciosa

que entorn tot-hom li feia mitja rialla;

alta i serena com un gran infant;

i tenia la cara acolorada.

Aixís la vegé un dia l trovador

en la cort del seu pare, que dançava,

i aixís se li acostava per parlar,

plena encara del ritme de la dança:

—M'han dit que ereu trovador,—

feia am veu acaricianta,—

i a mi m plauen les cançons.—

I amb els ulls n'hi demanava.

Ell, sens esma de dî un mot,

la mirava, la mirava...

fins que ella no pogué més

i li somrigué a la cara.

Ara ell veia aquell somrís

brillâ a dalt de les montanyes,

i per'xò cantava aixís,

com si tornés la paraula:

«Aquelles montanyes—que tant altes són,

me priven de veure—mos amors on són.»

—Quanta terra de tu a mi!

Quanta neu entre nosaltres!

Més la veu jo llenço als cims:

trameteu-li, neus més altes!—

«Si sabia de veure-la—i de la encontrar,

passaria l'aigueta—sens por de'm negar.»

—Si tots dos fossem infants,

jugariem a esposalles:

jo seria l rei d'aquí,

reina tu de l'altra banda.

Jo t'aniria a cercar,

tindriem un gran reialme,

el reialme pirenenc

coronat de neus molt blanques,

planes verdes a l'entorn

i un mar blau a cada banda.

Els vassalls foren pastors,

mariners i gent de plana,

rei i poble i cort tot hu

al volt de les teves gracies.

Hi anirien acudint

cadascú am la seva tasca:

els pastors amb els ramats

davallant de les montanyes;

els mariners amb els rems

i l'olor d'aigua salada;

els pagesos amb els bous

de la rella ressonanta;

tots assedegats d'amor:

nosaltres seriem l'aigua.

Aquell art noble del cant

en paraules ben trovades

jo ensenyaria als fadrins,

tu a les donzelles la dança,

i s'entornarien tots

am la cara enriallada:

a la mar els mariners,

els pastors a les montanyes,

els pagesos als conreus...

i tu i jo l'un ane l'altre.

I el reialme pirenenc

fóra la flor dels reialmes...

Ai, visió, no fossis lluny!

Ai, Agnès, bé ets anyorada!

Ai, neus, que blanques que sou!

Ai, montanyes, que sou altes!—

«Aquelles montanyes—que s'abaixaran

i les amoretes—que pareixeran.»

—Jo no sé com, prò un vent de profecia

corre sobre eixos monts d'ací i d'allà;

jo no sé quan, prò vindrà un dia

que l Pireneu regnarà!

Vosaltres els del mar cap a Baiona,

vosaltres els de Pau i d'Argelès,

vosaltres de Tolosa i de Narbona

i los del bell parlar provensalès;

i tu, Aragó més alt, i tu, Navarra,

oh catalans que a l'altre mar sou junts,

alceu els ulls al mur que ara ns separa:

s'acosta l dia que serem tot uns...

«Aquelles montanyes—que s'abaixaran

i les amoretes—que pareixeran.»

Pareixerà l'Amor—damunt la cordillera,

sos raigs resplendiran en la blavô,

i la que fou barrera

serà l trono reial de l'unió.

Nostra parla suau, que s'acolora

als mils reflects de nostres valls semblants,

d'uns amb altres es prou entenedora:

tots ens obrim els braços—quan ens diem germans.

Tots davallem de la mateixa alçada,

tots bevem l'aigua de les mateixes neus,

nostres cançons tenen igual tonada,

i nostres crits desperten—identics tornaveus.

De mar a mar no més hi ha uns Pireneus.

Jo hi tinc l'amor i es ell el qui m'inspira...

Donzelles i fadrins ja m'entendran:

un jorn cremà l Pirene—en fabulosa pira,

i si ara un cor aimant—es la nova guspira,

d'un nou incendi ls cims s'abrandaran!

«Aquelles montanyes—que tant altes són,

me priven de veure—mos amors on són.»

DEL MONTSENY

Aquell encantament de cap al tard

(allà en els plans més alts,

al peu dels cims augustes

del colô esmortuit de l'hora-baixa)

me reprèn i em redona

la tristesa feconda.

Ai! Altes soletats, que n sou de dolces

amb els herbatges verds

on canta l'esquellot de la ramada,

i el bosc silenciós

i la masia laça!...

Després ja hi anirem a la masia;

més, ara ls cims davant descolorint-se,

i al costat l'amic febrós

que en la gran quietut de l'hora-baixa

me parla am la veu velada

per una febra divina.

Passa un'aliga al cel

que sembla que am son vol l'espai s'aixampla,

i tot resta més buit i més quiet

quan s'ha perdut enllà. La fosca avança.

A davant i al peu dels cims

hi ha una casa abandonada;

entra la fosca per la porta oberta

i sols troba l silenci

arrupit pels recons de les estades,

i al bell mig del corral,

i al peu de les escales,

fins en la llar del foc

Déu meu!, allí l silenci.

En la llar, ont he vist tantes vegades

enfeinada ajupir-se

am gran humilitat, més no sens gracia,

la bona dòna, que l marit la mira

fent saltâ en els genolls al nen d'ulls grossos,

encantats en el foc que ls ilumina,

mentres el calderó ronca en les flames!

En la llar la tenebra i el silenci!

Déu meu! Anem, anem a la masia:

encara hi serem a temps

pel retorn de les ramades

que belen am cent bels:

les esquenes ondulen, i per sobre

regna l bailet, que ns dirà l nom de totes,

adornant cada nom ab forta rialla.

Aquella veu grave i sonora

del nin de les montanyes!

Anem a la masia:

encar serem a temps que la donzella

canti a la porta al darrer raig del dia

que fa vermell son llavi...

DEL MONTJUIC

EN LA TOMBA NOVA D'EN VERDAGUER

Vui dir-vos el moment de gran bellesa:

a dalt de la montanya

de mala nomenada...

però a davant del mar,

alçaren al poeta

adormit ja per sempre

en la caixa de morts,

pera posar-lo en un sepulcre nou.

La caixa fou alçada

damunt de la gentada:

els ulls s'estemordien

tement-se un horror gros...

La caixa era corcada,

més s'alçà curullada

de ginesta i altres flors.

Oh! Quina meravella

en l'hora tant bella de posta del sol,

per damunt de la gentada

veure aquella caixa alçada,

i al poeta en flors en ella

com un nin dintre l breçol.

Oh Montjuic, montanya afortunada!

Dessota de ta mala anomenada

hi hem deixat, am grans plors,

el cos del poeta que sobrix en flors.

La tomba es la roca viva:

les eures s'hi enfilaran,

i al dessobre de les eures

els aucells hi cantaran.

Cada matinada

hi caurà rosada;

cada dematí,

cançons a desdir;

ditxós el poeta que les pot sentir

dins la fresca ubaga!

El sol i la lluna

hi aniran passant,

el sol i la lluna, i el mar al davant.

Dorm, poeta, dorm, que ls aucells ja canten:

tu, que aimaves tant y tant

els bells cants, seras feliç

i faras aquell somrís...

Per la gracia del somrís,

has entrat en paradís.

L'ANIMA

L'ANIMA

I

Que es llarga l'eternitat!

No més fa mil anys que corre

el comte Arnau... i està cançat.

Que es llarga l'eternitat!

Totes les veus de la terra

se riuen del comte Arnau

perquè volta, volta, volta

boi cercant son vell palau.

—Fill de la terra,—fill de la terra,

comte l'Arnau!

I ara què cerques?—I ara què cerques?

Ah! ah! ah! ah!

—Cerco mon ànima,—valga-m Déu val!

—I aon la cerques,—aon la cerques,

comte l'Arnau?

—A casa meva—dueu-m'hi, si us plau.

—Tu no tens casa,—tu no tens ànima:

tens un cavall:

corre que corre,—corre que corre!

Au! au! au! au!

Seras arbre, seras penya,

seras mar esvalotat,

seras aire que s'inflama,

seras astre rutilant.

—Seré home sobrehome

perquè n tinc la voluntat!—

Ell vol esclafir la rialla,

fa un gran crit i arrenca un plor.

Al gran alarit que arrenca

tot plorant el comte Arnau,

totes les veus de la terra

se dispersen udolant.

El comte Arnau plora,

i dins de son plô

ha trobat son ànima

que es una cançó.

II

LA CANÇÓ DEL COMTE L'ARNAU

—Tota sola feu la vetlla,—muller lleial?

Tota sola feu la vetlla,—viudeta igual?

—No la faig jo tota sola,—comte l'Arnau;

no la faig jo tota sola,—valga-m Déu val.

—Qui teniu per companyia,—muller lleial?

Qui teniu per companyia,—viudeta igual?

—Déu i la Verge Maria,—comte l'Arnau;

Déu i la Verge Maria,—valga-m Déu val.

—Aon teniu les vostres filles,—muller lleial?

Aon teniu les vostres filles,—viudeta igual?

—A la cambra són que broden,—comte l'Arnau;

a la cambra són que broden—seda i estam.

—Me les deixarieu veure,—muller lleial?

Me les deixarieu veure,—viudeta igual?

—Massa les espantarieu,—comte l'Arnau;

massa les espantarieu,—valga-m Déu val.

—Aon teniu els vostres moços,—muller lleial?

Aon teniu els vostres moços,—viudeta igual?

—A la palliça que dormen,—comte l'Arnau;

a la palliça que dormen,—valga-m Déu val.

—Pagueu-los bé la soldada,—muller lleial:

ja veieu les meves penes,—viudeta igual.

—Aixís que l'hauran guanyada,—comte l'Arnau;

aixís que l'hauran guanyada,—valga-m Déu val.

—Per ont heu entrat vós ara,—comte l'Arnau?

Per ont heu entrat vós ara,—valga-m Déu val?

—Per la finestra enreixada,—muller lleial;

per la finestra enreixada,—viudeta igual.

—Ai, que me l'haureu cremada,—comte l'Arnau;

ai, que me l'haureu cremada,—valga-m Déu val.

—Ni tant sols us l'he tocada,—muller lleial;

ni tant sols us l'he tocada,—viudeta igual.

—Què es això que us surt del cap,—comte l'Arnau?

Què es això que us surt del cap,—valga-m Déu val?

—Males coses que he pensades,—muller lleial;

males coses que he pensades,—viudeta igual.

—Què es això que us ix pels ulls,—comte l'Arnau?

Què es això que us ix pels ulls,—valga-m Déu val?

—Són les males llambregades,—muller lleial;

són les males llambregades,—viudeta igual.

—Què es això que us ix pels nassos,—comte l'Arnau?

Què es això que us ix pels nassos,—valga-m Déu val?

—Són les coses que he olorades,—muller lleial;

són les coses que he olorades,—viudeta igual.

—Què es això que us ix per la boca,—comte l'Arnau?

Què es això que us ix per la boca,—valga-m Déu val?

—Són les males paraulades,—muller lleial;

són les males paraulades,—viudeta igual.

—Què vos ix per les orelles,—comte l'Arnau?

Què vos ix per les orelles,—valga-m Déu val?

—Males coses que he escoltades,—muller lleial;

males coses que he escoltades,—viudeta igual.

—Què es això que us ix pels braços,—comte l'Arnau?

Què es això que us ix pels braços,—valga-m Déu val?

—Són les males abraçades,—muller lleial;

són les males abraçades,—viudeta igual.

—Què es lo que us ix per les mans,—comte l'Arnau?

Què es lo que us ix per les mans,—valga-m Déu val?

—Males coses que he tocades,—muller lleial;

males coses que he tocades,—viudeta igual.

—Què es això que us ix pels peus,—comte l'Arnau?

Què es això que us ix pels peus,—valga-m Déu val?

—Els mals passos que donava,—muller lleial;

els mals passos que donava,—viudeta igual.

—Què es aquest soroll que sento,—comte l'Arnau?

Què es aquest soroll que sento,—que m dóna espant?

—Es el cavall que m'espera,—muller lleial;

es el cavall que m'espera,—viudeta igual.

—Baixeu-li grana i civada,—comte l'Arnau;

baixeu-li grana i civada,—valga-m Déu val.

—No menja gra ni civada,—muller lleial,

sinó ànimes damnades,—si n'hi donau.

—Aon vos han donat posada,—comte l'Arnau?

Aon vos han donat posada,—valga-m Déu val?

—A l'infern me l'han donada,—muller lleial;

a l'infern me l'han donada,—viudeta igual.

—Per què allí us-e l'han donada,—comte l'Arnau?

Per què allí us-e l'han donada,—valga-m Déu val?

—Per soldades mal pagades,—muller lleial,

i donzelles deshonrades,—viudeta igual.

—Cada dia us faig l'oferta,—comte l'Arnau;

cada dia us faig l'oferta,—valga-m Déu val.

—Vos dic no m feu pas l'oferta,—muller lleial;

vos dic no m feu pas l'oferta,—viudeta igual;

que com més me feu l'oferta,—mes pena m dau.

Feu-ne tancâ aquella mina,—muller lleial,

feu-ne tancâ aquella mina,—viudeta igual,

que dóna al convent de monges—de Sant Joan.

Quina hora es que l gall ja canta,—muller lleial?

Quina hora es que l gall ja canta,—viudeta igual?

—Les dotze hores són tocades,—comte l'Arnau;

les dotze hores són tocades,—valga-m Déu val.

—Ara, per la despedida,—muller lleial;

ara, per la despedida,—dem-nos les mans.

—Massa me les cremarieu,—comte l'Arnau;

massa me les cremarieu,—valga-m Déu val.

III

El comte Arnau està espantat

de veure-s l'ànima tant lletja

per tota l'eternitat.

—No hi haurà redempció—pera un'ànima en pena?—

crida; prò li tremola un xic la veu.

Bo i cridant, sense adonar-sen,

ha aixecat els ulls al cel,

i a mig aire veu l'esposa

que filava encara arreu.

—Ai! Elvira, muller meva,

que ns haguem de veure així!

El dia que vam casar-nos

qui ns ho hagués hagut de dir!

I tu, tant que m'estimaves,

no m podries redimir?

Aquesta cançó tant negra,

ai! qui la podrà emblanquir?

I tants llavis que la canten

qui podrà fê-ls emmudir,

sobre tot els de les nines,

que aixís malparlen de mi?

—Aquesta cançó tant negra

l'amor la pot emblanquir:

sols l'amor que jo t portava,

no l que m portaves tu a mi.

Tenies l'ànima aixuta

com la pols d'un mal camí.

La meva n va tornar freda

com la gebra del matí.

—I on se troba o se retroba

aquest amor que ns trahí?

—Un got d'aigua, quan se llença,

ja no s pot tornâ a cullir.

—Més l'amor, en sa font viva,

ont el podrem assolir?

—El teu, en lo que pateixes,

i el meu en veure-t patir.

—Si tu veus lo que pateixo,

tindras pietat de mi:

cantaras les meves penes,

ja que jo no les puc dir.

Canta, que la cançó nova

la vella faci emmudir.

—La cançó vella i la nova

no s desassemblen d'un bri:

solament, segons se canta,

fa esgarrifâ o fa enternir.

Cantaré am l'amor que t duia,

no amb el que m duies tu a mi.

—Canta, esposa, fila i canta,

que l patî m faras suau!

Quan l'esposa canta i fila,

el casal s'adorm en pau.—

I l'esposa fila i canta

a mig aire del cel blau.

Al compas de les posades

va adormint-se l comte Arnau,

i li sembla que s'enlaira

a mig aire del cel blau.

IV

—Falaguera com ans era,

aixís se m'ha presentat;

tant formosa, tant carnosa,

al coll se m'ha repenjat;

tant vibranta, tant pesanta,

a la terra m'ha fermat;

i amb un aire de complanta

d'aquest modo m'ha parlat:

—Mostra-m el cel en la terra.

Recorda-t que m'ho has dit.

Duc l'infant en les entranyes

i encara no l'he parit,

perquè espero que tu m digues

si soc viva o si soc morta...

Jo vui la vida més forta.

Recorda-t d'aquella nit.

—Men recordo, men recordo:

tu m volies pujâ al cel.

—El nostre cel es la terra:

en la terra tinc l'arrel.

Més tu mostra-m el cel d'ella:

mira que m'ho has promès.

Me daleixo per fruir-lo.

El cel de la terra, ont es?

Els teus braços i els teus passos

han de dar-me l goig que m deus.

Au! Arnau, marxa, camina,

duu-me enllà pels camins teus.

—Mos camins, al cap d'avall,

se m'han tornat tenebrosos

i he perdut aquell dalit

dels meus dies lluminosos.

Es cert que he anat massa sol,

ensoperbit dels meus passos,

i que a dintre dels meus braços

mai ningú ha trobat consol.

I quan m'he cansat de mi

i he demanat companyia,

sols he sentit udolar

la llopada que m seguia.

I he tingut horror de mi

i horror de la solitut,

i horror de veure i sentî,

i horror de la quietut.

I la llopada, udolant,

jo no sé què m demanava

que, quan ha sentit mon plant,

udolant se dispersava.

¿Què m demanava udolant

la llopada nit i dia?

—Volia un amor triomfant,

que es també l que jo voldria.

—Un amor triomfant, un amor triomfant...

Què vols dî, Adalaisa?

—Ai, pobra de mi, que ara no m'entén

i m'ha perdut l'ànima.

—Un amor triomfant, un amor triomfant...

Bella es la musica.

V

Les filles del Comte són

que li parlen escondides:

—Ai, pare! L'amor triomfant

es l'amor que deixa vida:

tu a nosaltres has deixat

triomfador per tes filles.

Adalaisa les reprèn

am la veu imperiosa:

—Ho serà pel fill que duc:

vosaltres massa sou xorques.—

Escondides com estan,

les filles del comte ploren.

—Ai! Pare, si vas al cel

du-nos fins la mare nostra.

—Ai! Filles no hi puc pujar

per mor d'aquesta formosa:

la duc repenjada al coll

i en la terra sem fa forta.

—Ai! Pare, sols un xiquet,

i hi seriem desseguida,

que d'aquí estant la sentim

la mare que canta i fila.

Si entenguessim la cançó,

pot-sê ns aconsolariem.

—Més, com vos heu a llunyat

de la mare que us tenia?

—Vàrem entrâ en un convent

no més perquè estavem tristes,

i ara ni en terra ni en cel

ens volen per companyia.

—Ai! Filles meves, on sou,

que us sento i no us veig enlloc?

—Som dins de l'obscuritat

i et seguim pel camí fosc.

No sents la mare com canta?

Ella es vora del cel blau.

—Canta, esposa, fila i canta,

que l patî ns faras suau.

Quan l'esposa canta i fila,

el casal s'adorm en pau.

· · · · · · · · · · · · · · · ·

Les veus dels moços que criden

desperten al comte Arnau.

VI

—Ei, nostramo, la soldada!

—Quina soldada voleu?

—La que ns cal i es de justicia.

—La que solieu haureu.

—D'aquella ja no n'hi ha prou:

volem el sou i el bou.

—¿Per què m parleu amb aquesta ira,

com si fos un malfactor?

Veig les vostres llambregades

resplendir en la foscor:

van seguint-me, van seguint-me

com si les dugués als ulls.

—Són soldades mal pagades:

lo que vas sembrâ ara ho culls.

Som els moços, som els moços,

que anem fent la via am tu.

—Valga-m Déu, també a vosaltres

per mes vies haig de dû?

—També ns has de dû a nosaltres:

senyô i moços, tot es hu.

Tant són moços com són filles,

com aimada, com muller:

o ens treuras de la tenebra

o ens hi restaras també.

Tots salvats, perduts, am tu:

o ets tot-hom o no ets ningú

VII

Totes les veus de la terra

acuden al comte Arnau

perquè volen que les duga

pels camins de la gran pau.

—Fill de la terra,—fill de la terra,

comte l'Arnau,

—ara nosaltres,—ara nosaltres:

duu-nos si t plau.

—I ont haig de dur-vos,—i ont haig de dur-vos,

valga-m Déu val?

—Dintre de l'ànima,—dintre de l'ànima,

comte l'Arnau.

Ara ets arbre, ara ets penya,

ara ets mar esvalotat,

ara ets aire que s'inflama,

ara ets astre rutilant.

Ara t sents de tota cosa,

i tens nom i sobrenom;

ara ets home sobrehome

que pateixes per tot-hom.

La cançó que t'acompanya

poc a poc se va endolcint,

que l'esposa que la canta

poc a poc s'hi va enternint.

Què faran els quins l'escolten,

sinó anar-se amorosint?

—Canta, esposa, fila i canta,

que l camí ns faras suau.

Quan l'esposa canta i fila

el casal s'adorm en pau.—

I l'esposa fila i canta

a mig aire del cel blau,

tot seguint la cavalcada

que s'emporta al comte Arnau,

amb els moços i am les filles,

i am l'aimada que decau,

i am tantes veus clamoroses

pels camins de la gran pau.

ESCOLIUM

Com dos que enraonant van de costat

tot caminant per un camí partit,

l'un pel caire del marge assoleiat,

i l'altre abaix pel bac tot ensombrit,

Adalaisa i el poeta s'han parlat,

cos i esprit ell, més ella tota esprit.

ADALAISA

Ai! Quina engunia aquest camí!

Tant fosc, tant fosc, i tant de mal seguî!

Vegés al menys el sol i les montanyes,

les coses resplendint sota l cel blau,

i no pas aquest llim de veus extranyes

sense forma ni color... Digues, Arnau:

qui es aquest que per la trista via

nos va menant com ombres sens virtut?

Prou serà algun poeta que somnia

el somni de l'eterna inquietut.

EL POETA

Vius la vida veritable

de l'esprit, i encara t dol?

Camines a lo immutable...

ADALAISA

No hi ha res com veure l sol!

Doncs tu treu-nos a la via

de les coses corporals,

bon amic, baldament sia

per patir-hi tots els mals.

Mal la llum ens enlluerni,

mal el sò ns deixi atuits,

mal el cos tot sens inferni,

patint am tots els sentits,

jo vui la vida primera,

veure, oir, gustar, tocar:

jo no n sé d'altra manera,

ni cap altra n vui provar.

EL POETA

La vida que ara tu ansies

es la gran resurrecció.

Prou no t fóra la que havies,

però l'altra encara no.

ADALAISA

Doncs tu bé te n'acontentes

de la vida que ara tens.

EL POETA

Si jo puc veure al bell travers del món

lo que per tu es un pur goig o torment,

sí que de la meva vida estic content,

perquè dins d'ella dues vides són.

Més si aquest esser fos descompartit

i mos sentits restessin corporals,

jo més m'estimaria abandonâ-ls,

pera esser, com tu, sols un esprit.

No ara, que tot canta en mes entranyes

i que tinc muller propria i que tinc fills,

i que en el cim de les pairals montanyes

hi ha un crit de renaixença entre perills.

De l'amor i la lluita es la meva hora

i em calen braços per aimâ i lluitâ.

Tot lo que tinc m'ho vull, i pit i fòra...

Més, què sé jo lo que voldré demà?

ADALAISA

Ditxós de tu, que pots volê am veu viva

i que ets a temps a pendre i a deixar,

i tens a casa la muller captiva

que t dóna fills i filles a estimar.

Però, digues com fou que la trobares

i aon florí l'amor i aon granà;

diga-m de com les dònes tornen mares

en aquest món on mai haig de tornar.

EL POETA

En una vall del Pireneu molt alta

un estiu la vegí per primer cop;

no la vegí sinó després molt veure-la,

perquè té la bellesa molt recòndita,

com la viola que embalsama ls boscos.

Més ara jo l'he feta rosa vera

del meu jardí, i a més ha estat fruitosa:

perquè Déu benehia ses entranyes

moltes voltes, i alguna doblement.

I els fruits ja no li caben a la falda,

i roden pel trespol, i son formosos.

Com són acostumats al bés mos llavis

i els ulls a mirâ avall cap els petits,

i a doblegar-se l cos pera estimar-los

més d'aprop, i aixecar-los en mos braços

cap al cel, prò tenint-los ben fermats!

Cada bés en cad'un té l seu gust propri:

mai he besat a dos d'igual manera,

però a tots dolçament, perquè són docils

a l'esguard maternal que a sobre ls vola

ab aquell seu imperi ferm i suau.

Ella mels agombola tot el dia

i mels vetlla de nit, fins adormida,

oh sòn de mare, que vigiles més

que tot altre vetllar!... Més, de què plores,

Adalaisa, que t sento dins la fosca?

ADALAISA

Ah! Tingués jo ls ulls oberts a llum del dia,

d'altre crit, d'altre modo ploraria.

El xiscle esgarrifós de la partera,

com de bestia ferida, em fóra grat;

i el fill que duc per vies tant extranyes,

sortiria ensagnat de mes entranyes,

i jo riuria ab riure com d'orat.

¿Què m faria l dolor, ni què l desfici,

ni tot el temps passat de sacrifici,

ni les congoixes, ni l perill de mort,

si de la vida me trobés com centre,

i sentís com l'infant, desprès del ventre,

morat d'ofec encara, arrenca l plor?

EL POETA

Bé la conec la vostra fortalesa

quan, regalant suor, la cara encesa,

solt el cabell, com astre radiant,

al sortir de la brega gloriosa,

nos doneu l'abraçada furiosa

i vostre bés ressona com un cant!

Llavores que l marit, més fred que l marbre,

tremola encara com la fulla a l'arbre,

dret al costat del llit tempestejat,

i ajegudes vosaltres, sens memoria,

ubriagades per la gran victoria,

el rebregueu al pit,—volent més fort combat...

Més ara tu, Adalaisa, ¿què somnies

de tenî un fill, si ja no ets d'aquest món,

i en el món qu'ets no hi calen fills ni filles,

perquè ls esprits lo que han de ser ja ho són?

ADALAISA

I ¿què sabs tu ni d'aquest món ni d'altres

ni de lo que es un cos o un esperit,

ni lo que un gran desig pot en nosaltres,

restant en l'ultim ai! del nostre pit?

Tu m tens per morta i jo m tinc per viva,

més tal com si enterrada viva fos:

tinc el voler de mos sentits furiós,

perquè hi ha alguna cosa que mel priva.

Si no me la pots traure de damunt,

de què us val, doncs, poetes, la poesia?

EL POETA

Alguna veu jo sento en aquest punt

que d'altre modo no la sentiria.

ADALAISA

Oh! La veu sense sò del que es difunt!

No es pas aquesta la que jo voldria:

aquella eixida de mon pit de carn

que alegrament entorn me ressonava:

aquella, amic, es la que jo t deman,

i lo demés que amb ella s comportava.

I si ta poesia no pot tant,

si no m pots tornâ al món, calla i acaba.

EL POETA

Adalaisa, Adalaisa, per pietat,

al temps hi ha encara coses no sabudes:

la poesia tot just ha començat

i es plena de virtuts inconegudes.

Més ara tens raó, prou hem parlat:

esperem en silenci altres vingudes.

INDEX

| Pàgs.
Els ametllers, | 5
Vistes al mar, | 7
Les montanyes, | 10
Retorn, | 13
Represa, | 17
Glosa, | 18
Del Montseny, | 24
Del Montjuic, | 27
L'Anima, | 33
La cançó del comte l'Arnau, | 35
Escolium, | 51

OBRES DEL MATEIX AUTOR

Poesies (1895).

Visions & Cants (1900). Agotada.

Les Disperses (1904).

Enllà (1906).

Artículos (1904).

TRADUCCIONS

Goethe: | Efigenia a Taurida (1898).
| Eridon y Amina (1904).
| La Marguerideta (1904).
Helle: | Fisonomías de Santos (1899).
Wette: | Ton y Guida (1901).
Wagner: | Tristan e Isolda (1904).

FASCICLES I TREBALLS SOLTS

Elogi de la Paraula (discurs de l'Ateneu). 1903.
De la Bellesa (en la festa de Palafrugell). 1905.
Necrologies de: | Joan Sardà (1900).
| Doctor Robert (1903).
| Jacinto Verdaguer, excursionista (1905).
De las reyals jornadas (1904).