NÄIN PUHUI ZARATHUSTRA

Kirja kaikille eikä kenellekään

Kirj.

FRIEDRICH NIETZSCHE

Suomentanut Aarni Kouta

Suomennoksen tarkastanut Otto Manninen

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava 1907.

SISÄLLYS:

Ensimäinen osa.

Zarathustran esipuhe.
 Yli-ihmisestä ja viimeisestä ihmisestä.

Zarathustran puheet.

 Kolmesta muutoksesta.
 Hyveen opetusistuimista.
 Tuonpuoleisten odottajista.
 Ruumiin halveksijoista.
 Riemuista ja intohimoista.
 Kalpeasta rikoksellisesta.
 Lukemisesta ja kirjoittamisesta.
 Vuorella kasvavasta puusta.
 Kuoleman saarnaajista.
 Sodasta ja sotaväestä.
 Uudesta epäjumalasta.
 Torin kärpäsistä.
 Siveydestä.
 Ystävästä.
 Tuhannesta ja yhdestä päämaalista.
 Lähimmäisenrakkaudesta.
 Luovan teistä.
 Vanhoista ja nuorista naisista.
 Käärmeenpuremasta.
 Lapsesta ja avioliitosta.
 Vapaasta kuolemasta.
 Lahjoittavasta hyveestä.

Toinen osa.

 Lapsi ja kuvastin.
 Autuailla saarilla.
 Sääliväisistä.
 Papeista.
 Siveellisistä.
 Roskaväestä.
 Tarantteleista.
 Ylistetyistä viisaista.
 Yölaulu.
 Tanssilaulu.
 Hautalaulu.
 Itsensävoittamisesta.
 Ylhäisistä.
 Sivistyksen maasta.
 Tahrattomasta tiedosta.
 Oppineista.
 Runoilijoista.
 Suurista tapauksista.
 Tietäjä.
 Lunastuksesta.
 Ihmisviisaudesta.
 Hiljaisin hetki.

Kolmas osa.

 Vaeltaja.
 Näystä ja arvoituksesta.
 Autuudesta, jonka saa vastoin tahtoansa.
 Ennen auringonnousua.
 Pienentävästä hyveestä.
 Öljymäellä.
 Ohitsekäymisestä.
 Luopioista.
 Kotiintulo.
 Kolmesta pahasta.
 Raskauden hengestä.
 Vanhoista ja uusista tauluista.
 Elpyvä.
 Suuresta kaipuusta.
 Toinen tanssilaulu.
 Seitsemän sinettiä. (Eli: On- ja Aamen-laulu).

Neljäs ja viimeinen osa.

 Hunajauhri.
 Hätähuuto.
 Puhelu kuninkaitten kanssa.
 Veri-iili.
 Loihtija.
 Virkajättönä.
 Rumin ihminen.
 Vapaaehtoinen kerjäläinen.
 Varjo.
 Keskipäivällä.
 Tervehdys.
 Ehtoollinen.
 Korkeammasta ihmisestä.
 Alakuloisuuden laulu.
 Tieteestä.
 Erämaan tyttärien joukossa.
 Herätys.
 Aasijuhla.
 Juopunut laulu.
 Merkki.

Kuinka syntyi teos "Näin puhui Zarathustra".

NÄIN PUHUI ZARATHUSTRA

ENSIMÄINEN OSA

Zarathustran esipuhe.

1.

Kun Zarathustra oli kolmikymmenvuotias, jätti hän kotiseutunsa ja kotiseutunsa järven ja läksi vuorille. Täällä hän nautti hengestään ja yksinäisyydestään eikä väsynyt kymmeneen vuoteen siihen. Mutta viimein hänen sydämensä muuttui, — ja eräänä aamuna hän nousi aamuruskon aikaan, astui auringon eteen ja puhui sille näin:

"Sinä suuri tähti! Mitä onnea sinulla olisi, jos ei olisi niitä, joille loistat!

"Kymmenen vuotta tulit sinä ylös tänne luolaani: sinä olisit valoosi ja tähän tiehen kyllästynyt ilman minua, minun kotkaani ja käärmettäni.

"Mutta joka aamu me sinua varroimme, otimme sinulta pois liian ja siunasimme sinua siitä.

"Katso! Minun viisauteni on yltäkylläinen kuin mehiläinen, joka on liiaksi koonnut hunajaa, minä tarvitsen kurkottavia käsiä.

"Tahtoisin lahjoittaa ja jakaa, kunnes ihmisten viisaat kerran taas hulluudestaan ja köyhät kerran taas rikkaudestaan riemuitsevat.

"Sitävarten minun täytyy astua syvyyteen, niinkuin sinäkin iltaisin teet meren taa mennessäsi ja vielä Tuonelalle valoa tarjoot, sinä yltäkylläinen tähti!

"Sinun laillasi minun täytyy laskeutua, kuten ihmiset sanovat, joiden luo lähteä tahdon!

"Siunaa siis minua, sinä levollinen silmä, joka kadehtimatta voit katsoa liikaakin onnea!

"Siunaa sitä maljaa, joka tahtoo yli laitojensa kuohua, jotta vesi siitä kultaisena valuisi ja kaikkialle kantaisi sinun onnesi kuvastelun!

"Katso! Tämä malja tahtoo jälleen tyhjentyä, ja Zarathustra tahtoo jälleen tulla ihmiseksi."

— Näin alkoi Zarathustran laskeutuminen.

2.

Zarathustra astui yksin alas vuorta eikä kukaan kohdannut häntä. Mutta kun hän saapui metsiin, seisoi äkkiä hänen edessään vanhus, joka oli jättänyt pyhän majansa, etsiäkseen juuria metsästä. Ja näin puhui vanhus Zarathustralle:

"Ei ole outo minulle tämä vaeltaja: monta vuotta sitten kulki hän tästä ohi. Zarathustra oli hänen nimensä; mutta hän on muuttunut.

"Sillä kertaa sinä kannoit tuhkasi vuorille: tahdotko tänään kantaa tulesi alas laaksoihin? Etkö pelkää murhapolttajan rangaistusta?

"Niin, minä tunnen Zarathustran. Kirkas on hänen silmänsä, eikä hänen suunsa kätke yhtään saastaa. Eikö hän kulje tietänsä kuin tanssiva?

"Muuttunut on Zarathustra, lapseksi on Zarathustra tullut, herännyt on
Zarathustra: mitä tekemistä sinulla nyt on nukkuvien joukossa?

"Kuten meressä elit sinä yksinäisyydessä, ja meri kantoi sinua. Voi, sinä tahdot maihin astua? Voi, sinä tahdot jälleen itse laahata ruumistasi?"

Zarathustra vastasi: "Minä rakastan ihmisiä."

"Miksi, sanoi pyhä mies, läksin minä sitten metsään ja erämaahan?
Enkö senvuoksi, että rakastin ihmisiä ylen paljon?

"Nyt rakastan jumalaa: ihmisiä minä en rakasta. Ihminen on minulle liian epätäydellinen asia. Rakkaus ihmiseen tekisi minusta lopun."

Zarathustra vastasi: "Mitä puhuin minä rakkaudesta! Minä annan ihmisille lahjan."

"Älä anna heille mitään", sanoi pyhä mies. "Ota heiltä mieluummin jotakin pois ja kanna sitä heidän kanssaan — se on heille parasta: jos se vaan sinulle on hyvä!

"Ja jos tahdot heille antaa, niin älä anna enempää kuin almu: ja anna heidän vielä sitäkin kerjätä!"

"En, vastasi Zarathustra, minä en anna almua. En ole kyllin köyhä tehdäkseni sitä."

Pyhä mies nauroi Zarathustralle ja puhui näin: "Pidä sitten huoli siitä, että he ottavat vastaan aarteesi! He ovat epäluuloisia erakoita kohtaan eivätkä usko, että me tulemme mitään lahjoittamaan.

"Meidän askelemme kaikuvat heistä liian yksinäisiltä heidän kaduillaan. Ja kun he yöllä vuoteissaan kuulevat jonkun miehen käyvän varhain ennen auringon nousua, niin he miettivät: minne varas aikoo?

"Älä mene ihmisten luo, jää metsään! Mene mieluummin eläinten luo! Miksi et tahdo olla kuten minä karhu karhujen joukossa, lintu lintujen joukossa?"

"Ja mitä tekee pyhä mies metsässä?" kysyi Zarathustra.

Pyhä mies vastasi: "Minä teen lauluja ja laulan niitä, ja kun teen lauluja, niin minä nauran, itken ja mörisen: niin ylistän minä jumalaa.

"Laululla, itkulla, naurulla ja mörinällä minä ylistän sitä jumalaa, joka on minun jumalani. Mutta minkä lahjan annat sinä meille?"

Kun Zarathustra oli kuullut nämä sanat, tervehti hän pyhää miestä ja sanoi: "Mitä olisi minulla, teille annettavaa! Mutta päästäkää minut pian täältä, etten ottaisi mitään teiltä pois!" — Ja sitten he erosivat toisistaan, vanhus ja mies, nauraen kuin kaksi poikaa.

Mutta kun Zarathustra oli yksin, puhui hän sydämelleen näin: "Olisiko se mahdollista! Tämä pyhä vanhus ei ole metsässään kuullut vielä mitään siitä, että jumala on kuollut!" —

3.

Kun Zarathustra tuli lähimpään kaupunkiin, joka on metsien laidassa, näki hän paljon kansaa torille kokoontuneena; sillä kuulutettu oli, että siellä esiintyy nuorallatanssija. Ja Zarathustra puhui kansalle näin:

Minä julistan teille yli-ihmisen. Ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi. Mitä olette te tehneet voittaaksenne hänet?

Kaikki olennot tähän asti loivat jotakin itseään ylempää: ja te tahdotte olla tämän suuren nousuveden luode ja mieluummin vielä palata takaisin eläimeen kuin voittaa ihmisen?

Mikä on apina ihmiselle? Iva tai katkera häpeä. Ja sellainen on juuri ihminen oleva yli-ihmiselle: iva tai katkera häpeä.

Te olette kulkeneet tien madosta ihmiseen, ja paljon teissä vielä on matoa. Kerran te olitte apinoita, ja vielä nytkin on ihminen suurempi apina kuin yksikään apina.

Mutta se, joka teistä viisain on, sekin on eripura ja epäsikiö kasvista ja kummituksesta. Mutta käskenkö minä teitä kummituksiksi tai kasveiksi tulemaan?

Katsokaa, minä julistan teille yli-ihmisen.

Yli-ihminen on maan tarkoitus. Teidän tahtonne sanokoon: yli-ihminen olkoon maan tarkoitus!

Minä vannotan teitä, veljeni, olkaa maalle uskolliset ja älkää uskoko niitä, jotka teille ylimaailmallisista toiveista puhuvat. Myrkynsekoittajia he ovat, jos sen tietävät taikka eivät.

Elämän halveksijoita he ovat, kuolevia ja itse myrkytettyjä, joihin maa on kyllästynyt: siis menkööt he matkoihinsa!

Kerran oli rikos jumalaa vastaan suurin rikos, mutta jumala kuoli ja samalla kuolivat myös nämä rikolliset. Rikkoa maata vastaan on nyt hirveintä, ja palvella enemmän tutkimattoman sisälmyksiä kuin maan tarkoitusta!

Kerran katseli sielu halveksien ruumista: ja sillä kertaa oli tämä halveksiminen korkeinta: — se tahtoi sitä laihaksi, rumaksi, nälkääntyneeksi. Näin ajatteli se pääsevänsä ruumiista ja maasta.

Oi, tuo sielu oli vielä itse laiha, ruma ja nälkääntynyt: ja julmuus oli sen sielun hekuma.

Mutta tekin, veljeni, sanokaa minulle: mitä julistaa teidän ruumiinne sielustanne? Eikö teidän sielunne ole köyhyys ja saasta ja viheliäinen tyytyväisyys?

Totisesti, saastainen virta on ihminen. Merta vaaditaan siihen, että voi ottaa helmaansa saastaisen virran itse siitä tahraantumatta.

Katsokaa, minä julistan teille yli-ihmisen: hän on se meri, hänessä voi teidän suuri ylenkatseenne hukkua.

Mikä on suurinta, minkä voitte elää? Se on suuren ylenkatseen hetki. Hetki, jolloin onnennekin innoittaa teitä sekä myös järkenne ja hyveenne.

Hetki, jolloin te sanotte: "Mitä on minun onnestani! Se on köyhyys ja saasta ja viheliäinen tyytyväisyys. Mutta minun onneni oli vanhurskauttava itse olemassaolon!"

Hetki, jolloin te sanotte: "Mitä on minun järjestäni! Halaako se tietoa kuin jalopeura ravintoaan? Se on köyhyys ja saasta ja viheliäinen tyytyväisyys!"

Hetki, jolloin te sanotte: "Mitä on minun hyveestäni! Vielä ei se ole saanut minua raivoamaan. Kuinka minä olen väsynyt minun hyvääni ja minun pahaani! Kaikki se on köyhyys ja saasta ja viheliäinen tyytyväisyys!"

Hetki, jolloin te sanotte: "Mitä on minun vanhurskaudestani! Minä en näe, että olisin hehkua ja hiiltä. Mutta vanhurskas on hehkua ja hiiltä!"

Hetki, jolloin te sanotte: "Mitä on minun säälistäni! Eikö sääli ole risti, mihin se naulitaan, joka ihmisiä rakastaa? Mutta minun säälini ei ole ristiinnaulitsemista."

Joko olette puhuneet näin? Joko olette huutaneet näin? Oi, että jo olisin kuullut teidän näin huutavan!

Ei teidän syntinne — vaan teidän tyytyväisyytenne huutaa taivasta kohti, teidän itaruutenne itse synnissännekin huutaa taivasta kohti!

Missä onkaan salama, joka teitä kielellään viileskelisi? Missä on se hulluus, joka teihin tulisi istuttaa?

Katsokaa, minä julistan teille yli-ihmisen: hän on se salama, hän on se hulluus! —

Kun Zarathustra oli näin puhunut, huusi muuan kansan joukosta: "Me olemme nyt kuulleet kylliksi nuorallatanssijasta; käykäämme myös häntä näkemään!" Ja kaikki kansa nauroi Zarathustralle. Mutta nuorallatanssija, joka luuli sanojen koskeneen häntä, ryhtyi työhönsä.

4.

Mutta Zarathustra katseli kansaa ja ihmetteli. Sitten hän puhui näin:

Ihminen on nuora, solmittu eläimen ja yli-ihmisen väliin, — nuora pohjattomuuden yli.

Vaarallinen ylimeno, vaarallinen matkallaolo, vaarallinen taakse-katsonta, vaarallinen kauhistuminen ja seisomaanjäänti.

Mikä ihmisessä on suurta, on se että hän on silta eikä mikään päämaali: mitä ihmisessä voi rakastaa, on se että hän on ylimeno ja meno perikatoon.

Minä rakastan niitä, jotka eivät ymmärrä elää, muutoin kuin sortuvina, sillä he ovat ylimeneviä.

Minä rakastan suuria halveksivaisia, koska he suuret kunnioittajat ovat ja kaipuun nuolet toiselle rannalle.

Minä rakastan niitä, jotka eivät vasta tähtien takaa etsi syytä käydäkseen perikatoon ja ollakseen uhreja: vaan uhraavat itsensä maalle, jotta maa kerran olisi yli-ihmisen.

Minä rakastan sitä, joka elää tullakseen tietoon, ja joka tahtoo tulla tietoon senvuoksi, että yli-ihminen kerran eläisi. Ja niin hän tahtoo perikatoaan.

Minä rakastan sitä, joka työtä tekee ja keksii, jotta hän yli-ihmiselle huoneen rakentaisi ja hänelle maan, eläimet ja kasvit valmistaisi: sillä niin hän tahtoo perikatoaan.

Minä rakastan sitä, joka hyvettään rakastaa: sillä hyve on tahto perikatoon ja kaipuun nuoli.

Minä rakastan sitä, joka ei pidätä pisaraakaan henkeä itselleen, vaan kokonaan tahtoo olla hyveensä henki: niin hän käy henkenä yli sillan.

Minä rakastan sitä, joka hyveestään tekee halunsa ja kohtalonsa: niin hän tahtoo hyveensä takia vielä elää eikä enää elää.

Minä rakastan sitä, joka ei tahdo omistaa liian paljon hyveitä. Yhdessä hyveessä on enemmän hyvettä kuin kahdessa, koska siinä on enemmän solmua, johon kohtalo kiintyy.

Minä rakastan sitä, jonka sielu tuhlaa itseään, joka ei tahdo saada kiitosta eikä anna takaisin: sillä hän lahjoittaa alati eikä tahdo säilyttää itseään.

Minä rakastan sitä, joka häpeää, kun arpa lankee hänen onnelleen, ja joka silloin kysyy: olenko ehkä väärinpelaaja? — sillä hän tahtoo käydä perikatoon.

Minä rakastan sitä, joka viskaa kultaisia sanoja tekojensa edellä ja aina pitää enemmän kuin on luvannut: sillä hän tahtoo perikatoaan.

Minä rakastan sitä, joka vanhurskauttaa tulevaiset ja lunastaa menneet: sillä hän tahtoo käydä perikatoon nykyisten kautta.

Minä rakastan sitä, joka jumalaansa kurittaa, koska hän jumalaansa rakastaa: sillä hänen täytyy käydä perikatoon jumalansa vihan kautta.

Minä rakastan sitä, jonka sielu on syvä haavoittumaankin, ja joka voi mennä perikatoon vähäpätöisessä elämänkosketuksessa, niin hän käy mielellään yli sillan.

Minä rakastan sitä, jonka sielu on yli äärtensä täynnä, niin että hän itsensä unhoittaa ja kaikki kappaleet ovat hänessä: niin tulevat kaikki kappaleet hänen perikadokseen.

Minä rakastan sitä, joka on vapaa hengeltään ja vapaa sydämeltään: niin on hänen päänsä ainoastaan hänen sydämensä sisus, mutta hänen sydämensä vie hänet perikatoon.

Minä rakastan kaikkia niitä, jotka ovat kuin yksitellen putoavia raskaita pisaroita siitä synkästä pilvestä, joka ihmisten yllä riippuu: he julistivat, että salama on leimahtava, ja julistajina käyvät perikatoon.

Katso, minä olen salaman julistaja ja raskas pisara pilvestä: mutta tämän salaman nimi on yli-ihminen. —

5.

Kun Zarathustra oli puhunut nämä sanat, katseli hän jälleen kansaa ja vaikeni. "Tuossa he seisovat, puhui hän sydämelleen, he nauravat: he eivät ymmärrä minua, minä en ole suu näitä korvia varten.

"Täytyykö heiltä ensin särkeä korvat, jotta he oppisivat silmillä kuulemaan? Täytyykö rämistä kuin vaskirummut ja katumussaarnaajat? Vai uskovatko he ainoastaan änkyttäjää?

"Heillä on jotakin, josta he ylpeilevät. Miten nimittävät he sitten sitä, joka tekee heidät ylpeiksi? Sivistykseksi he sitä nimittävät, se asettaa heidät vuohipaimenista edelle.

"Siksi he eivät kuule mielellään itsestään sanaa 'ylenkatse'. Niinpä tahdon puhua heidän ylpeydelleen.

"Niinpä tahdon puhua heille halveksittavimmasta: mutta se on viimeinen ihminen."

Ja näin puhui Zarathustra kansalle:

Jo on aika, että ihminen asettaa itselleen päämaalinsa. Jo on aika, että ihminen istuttaa korkeimman toiveensa idun.

Vielä on hänen maansa kylliksi rikas siihen. Mutta tämä maa on kerran oleva karu ja taltutettu, eikä yksikään korkea puu voi enää siitä kasvaa.

Voi! Aika tulee, jolloin ihminen ei enää linkoa kaipuunsa nuolta ihmistä ylemmä, ja jolloin hänen jousenjänteensä on vieroittunut viuhinastaan!

Minä sanon teille: kaaosta täytyy sillä vielä olla itsessään, joka tahtoo voida tanssivan tähden synnyttää. Minä sanon teille: teissä on vielä kaaosta.

Voi! Aika tulee, jolloin ihminen ei enää ole synnyttävä yhtään tanssivaa tähteä. Voi! Halveksittavimman ihmisen aika tulee, ihmisen, joka ei enää osaa itseään halveksia.

Katso! Minä näytän teille viimeisen ihmisen.

"Mikä on rakkaus? Mikä on luominen? Mikä on kaipuu? Mikä on tähti?" — niin kysyy viimeinen ihminen ja vilkuttaa silmiänsä.

Maa on silloin käynyt pieneksi ja sen päällä hyppii viimeinen ihminen, joka tekee kaiken pieneksi. Hänen sukunsa on häviämätön kuten maakirppu: viimeinen ihminen elää kauimmin.

"Me olemme löytäneet onnen" — sanovat viimeiset ihmiset ja vilkuttavat silmiänsä.

He ovat jättäneet seudut, missä oli vaikeata elää: sillä lämpöä tarvitaan. Naapuria rakastetaan vielä ja hangataan kylkeä häneen: sillä lämpöä tarvitaan.

Tulla-sairaaksi ja olla-epäluuloinen on heistä syntistä; he astuskelevat varovasti. Hullu se, joka vielä kiviin tai ihmisiin kompastuu!

Hiukan myrkkyä silloin tällöin: se antaa suloisia unia. Ja viimein paljon myrkkyä suloiseksi kuolemaksi.

Työtä tehdään vielä, sillä työ on huvitusta. Mutta pidetään huoli, ettei huvitus rasita.

Ei köyhdytä eikä rikastuta enää: kumpikin on liian vaivaloista. Kuka tahtoo vielä hallita? Kuka vielä totella? Kumpikin on liian vaivaloista.

Ei yhtään paimenta ja yksi lauma! Kaikki tahtovat samaa, kaikki ovat yhtäläisiä: joka toisin tuntee, menee vapaaehtoisesti hulluinhuoneeseen.

"Ennen muinoin oli koko maailma hullu" — sanovat ovelimmat ja vilkuttavat silmiänsä.

Ollaan viisaita ja tiedetään kaikki, mitä on tapahtunut: siksi ei ole pilkalla mitään rajaa. Riidellään vielä, mutta sovitaan pian — muuten turmelee se vatsan.

Päivällä on pieni huvinsa ja yöllä on pieni huvinsa: mutta terveyttä kunnioitetaan.

"Me olemme löytäneet onnen" — sanovat viimeiset ihmiset ja vilkuttavat silmiänsä. —

Ja tähän loppui Zarathustran ensimäinen puhe, jota myöskin "esipuheeksi" kutsutaan: sillä tässä kohden keskeytti hänet väkijoukon kirkuminen ja kiihko. "Anna meille tämä viimeinen ihminen, oi Zarathustra, — niin huusivat he — tee meidät näiksi viimeisiksi ihmisiksi. Niin me lahjoitamme sinulle yli-ihmisen!" Ja kaikki kansa riemuitsi ja maiskutti kieltään. Mutta Zarathustra kävi surulliseksi ja sanoi sydämelleen:

"He eivät ymmärrä minua, minä en ole suu näitä korvia varten.

"Liian kauan kaiketi minä elin vuorilla, liiaksi kuuntelin minä puroja ja puita: nyt puhun heille kuin vuohipaimenille.

"Koskematon on sieluni ja kirkas kuin vuori aamupäivän paisteessa. Mutta he luulevat, että minä olen kylmä ja pilkkaaja hirvittävin pilanlaskuin.

"Ja nyt he katsovat minua ja nauravat: ja nauraessaan he vielä vihaavat minua. Jäätä on heidän naurussaan."

6.

Mutta silloin tapahtui jotakin, joka teki jokaisen suun mykäksi ja jokaisen silmän jäykäksi. Sillävälin oli nimittäin nuorallatanssija alkanut työnsä: hän oli astunut ulos pienestä ovestaan ja kulki yli nuoran, joka oli pingoitettu kahden tornin väliin siten, että se riippui yli turun ja kansan. Juuri kun hän oli ennättänyt puolitiehen, aukeni pieni ovi uudelleen, ja kirjava veitikka, joka oli silmänkääntäjän näköinen, juoksi ulos ja seurasi nopein askelin ensimäistä. "Eteenpäin, rampa, huusi hän hirvittävällä äänellä, eteenpäin laiskuri, salakaupustelija, kalpeanaama! Muutoin kutittelen sinua kantapäilläni! Mitä tekemistä sinulla on täällä tornien välissä? Tornissa on sinun paikkasi, telkien taa tulisi sinut sulkea; itseäsi paremmalta suljet sinä tien!" — Ja sana sanalta hän läheni yhä enemmän häntä: mutta kun hän oli ainoastaan askeleen päässä hänestä, silloin tapahtui tuo hirvittävä, joka teki jokaisen suun mykäksi ja jokaisen silmän jäykäksi: — hän kirkaisi kuin perkele ja hyppäsi sen yli, joka oli hänen tiellään. Mutta kun tämä näki kilpailijansa näin voittavan, kadotti hän sekä tajun että nuoran; hän viskasi pois tankonsa ja syöksyi pikemmin kuin se, ikäänkuin yhtenä ryöppynä käsiä ja jalkoja, alas syvyyteen. Tori ja väkijoukko oli kuin meri myrskyn myllertäissä: kaikki pakenivat toisistaan ja toistensa yli, ja eniten siellä, mihin ruumis oli putoova alas.

Mutta Zarathustra pysyi paikoillaan, ja aivan hänen viereensä putosi ruumis, pahasti ruhjoutuneena ja runneltuna, mutta ei vielä kuolleena. Hetkisen kuluttua tuli murskaantunut jälleen tajuunsa, ja hän näki Zarathustran polvistuneena vieressään. "Mitä teet siinä? sanoi hän viimein, olen kauan tiennyt, että perkele kamppaisi minua jalallaan. Nyt hän laahaa minut helvettiin: tahdotko kieltää sen häneltä?"

"Kunniani kautta, ystävä, vastasi Zarathustra, tuota kaikkea ei ole olemassakaan, josta puhut: ei ole perkelettä eikä helvettiä. Sielusi on kuoleva vielä pikemmin kuin ruumiisi: älä pelkää nyt mitään enää!"

Mies kohotti epäillen katseensa. "Jos puhut totta, sanoi hän sitten, niin en menetä mitään, kun menetän elämän. En ole paljon enempää kuin eläin, joka on opetettu tanssimaan iskuilla ja niukalla ravinnolla."

"Ei niin, vastasi Zarathustra; sinä olet tehnyt vaaran ammatiksesi, siinä ei ole mitään halveksittavaa. Nyt tuhoaa ammattisi sinut: senvuoksi tahdon omilla käsilläni haudata sinut."

Kun Zarathustra oli tämän sanonut, ei kuoleva vastannut enää; mutta hän liikutti kättään, ikäänkuin olisi etsinyt Zarathustran kättä kiitokseksi. —

7.

Sillävälin tuli ilta, ja tori kätkeytyi pimeyteen: silloin hajaantui kansa, sillä uteliaisuus ja kauhukin väsyvät. Mutta Zarathustra istui maassa kuolleen vieressä ja oli ajatuksiin vaipuneena: siten hän unhoitti ajan. Mutta viimein joutui yö, ja kylmä tuuli puhalsi yksinäiseen. Silloin Zarathustra nousi ja sanoi sydämelleen:

Totisesti: kauniin kalansaaliin sai Zarathustra tänään! Yhtään ihmistä hän ei saanut, mutta sai toki ruumiin.

Kamala on inhimillinen olemus ja yhä vielä vailla tarkoitusta: silmänkääntäjä voi tulla sille turmakohtaloksi.

Minä tahdon opettaa ihmisille heidän olemuksensa tarkoituksen: joka on yli-ihminen, salama synkästä pilvestä: ihmisestä.

Mutta vielä olen heistä kaukana ja minun aistini ei puhu heidän aisteilleen. Puolimatka olen vielä ihmisille narrin ja ruumiin välillä.

Pimeä on yö, pimeitä ovat Zarathustran tiet. Tule, kylmä ja kangistunut toveri! Minä kannan sinut sinne, kussa sinut käsilläni hautaan.

8.

Kun Zarathustra oli tämän sanonut sydämelleen, nosti hän ruumiin selkäänsä ja läksi tielle. Eikä hän ollut vielä sataa askelta astunut, kun eräs ihminen hiipi hänen luoksensa ja kuiskasi hänen korvaansa — ja katso! se, joka puhui, oli silmänkääntäjä tornista. "Mene pois tästä kaupungista, oi Zarathustra, puhui hän; liian monet vihaavat sinua täällä. Sinua vihaavat hyvät ja vanhurskaat, ja he kutsuvat sinua vihollisekseen ja halveksijakseen; sinua vihaavat oikeauskoiset, ja he kutsuvat sinua joukon vaaraksi. Sinun onnesi oli, että sinulle naurettiin: ja totisesti, sinä puhuit kuin silmänkääntäjä. Sinun onnesi oli, että liityit tuon kuolleen koiran kumppaniksi; alentuessasi niin, olet pelastanut itsesi täksi päivää. Mutta mene pois tästä kaupungista — tai juoksen huomenna ylitsesi, elävä kuolleen ylitse." Ja sanottuaan tämän, katosi mies; mutta Zarathustra vaelsi eteenpäin halki pimeiden katujen.

Kaupungin portilla kohtasivat haudankaivajat hänet: he valaisivat soihdulla hänen kasvonsa, tunsivat Zarathustran ja pilkkasivat häntä kovin. "Zarathustra kantaa pois tuon kuolleen koiran: hyvä, että Zarathustra rupesi haudankaivajaksi! Sillä meidän kätemme ovat liian puhtaat tarttumaan tuohon paistiin. Tahtooko Zarathustra ehkä varastaa perkeleeltä hänen palansa? No hyvä! Ja maistuvata ateriaa! Kunhan ei vain perkele olisi parempi varas kuin Zarathustra, — hän varastaa heidät molemmat, hän syö heidät molemmat!" Ja he nauroivat keskenään ja iskivät päänsä yhteen.

Zarathustra ei vastannut sanakaan, vaan jatkoi matkaansa. Kun hän oli kulkenut kaksi tuntia, ohi metsien ja rämeikköjen, silloin hän oli liiaksi kuullut susien nälkäistä ulvontaa, ja hänelle itselleen tuli nälkä. Senvuoksi hän pysähtyi erään yksinäisen talon luo, jossa paloi kynttilä.

"Nälkä yllättää minut kuin ryöväri, sanoi Zarathustra. Metsissä ja rämeiköissä yllättää nälkäni minut, ja yön synkeydessä.

"Kummallisia oikkuja on nälälläni. Usein se tulee vasta aterian jälkeen; ja tänään se ei tullut koko päivänä: missä se sitten viipyi?"

Ja näin sanoen Zarathustra kolkutti talon porttia. Vanha mies ilmestyi; hänellä oli kynttilä kädessään ja hän kysyi: "kuka tulee minun ja minun huonon uneni tykö?"

"Elävä ja kuollut", sanoi Zarathustra. "Anna minun syödäkseni ja juodakseni, unhoitin sen päivällä. Se, joka isoovia ruokkii, virvoittaa omaa sieluaan: niin puhuu viisaus."

Vanhus meni pois, mutta palasi pian takaisin ja tarjosi Zarathustralle leipää ja viiniä. "Paha seutu on tämä nälkäisille, sanoi hän; siksi asun minä täällä. Eläimet ja ihmiset tulevat minun, erakon, luokse. Mutta käske myöskin toverisi syömään ja juomaan, hän on väsyneempi kuin sinä." Zarathustra vastasi: "Kuollut on toverini, minä tuskin saan hänet tekemään sitä." "Se ei koske minuun, sanoi vanhus äreästi; joka taloni ovelle kolkuttaa, hänen täytyy myös ottaa vastaan, mitä tarjoan. Syökää ja nauttikaa hyväksenne!" —

Senjälkeen Zarathustra vaelsi jälleen kaksi tuntia ja turvautui tiehen ja tähtien valoon: sillä hän oli tottunut yökulkija ja katseli mielellään kaikkea nukkuvaa kasvoihin. Mutta aamun sarastaessa oli Zarathustra synkässä metsässä eikä yhtään tietä näkynyt enää. Silloin hän asetti kuolleen onttoon puuhun päänsä pohjiin — sillä hän tahtoi suojella häntä susilta — ja itsensä maahan ja sammalille. Ja hän nukkui heti, ruumiiltaan väsyneenä, mutta koskemattomana sielultaan.

9.

Kauan nukkui Zarathustra, eikä ainoastaan aamurusko kulkenut yli hänen kasvojensa, vaan myös aamupäivä. Mutta viimein aukenivat hänen silmänsä: ihmetellen katseli Zarathustra metsän siimekseen ja hiljaisuuteen, ihmetellen katseli hän sisimpäänsä. Sitten hän nousi nopeasti, kuten merenkulkija, joka äkkiä näkee maata, ja riemuitsi: sillä hän näki uuden totuuden. Ja näin hän puhui silloin sydämelleen:

Valo syttyi sielussani: tovereita minä tarvitsen, ja eläviä, — en kuolleita tovereita ja ruumiita, joita kannan myötäni, mihin tahdon.

Vaan eläviä tovereita minä tarvitsen, jotka seuraavat minua, koska tahtovat itseään seurata — ja sinne, mihin minä tahdon.

Valo syttyi sielussani: kansalle älköön puhuko Zarathustra, vaan tovereille! Ei sovi Zarathustran tulla lauman paimeneksi ja koiraksi!

Houkutellakseni monia pois laumasta — sitävarten minä tulin. Suuttuva on minuun kansa ja lauma: ryöväri tahtoo Zarathustra olla paimenille.

Paimenet sanon minä, mutta he kutsuvat itseään hyviksi ja vanhurskaiksi. Paimenet sanon minä: mutta he kutsuvat itseään oikean uskon uskojiksi.

Katso noita hyviä ja vanhurskaita! Ketä he enimmän vihaavat? Sitä, joka rikkimurtaa heidän arvotaulunsa, rikkojaa, rikollista: — mutta se on se joka luo.

Katsokaa jokaisen uskon uskojia! Ketä he enimmän vihaavat? Sitä, joka rikkimurtaa heidän arvotaulunsa, rikkojaa, rikollista: — mutta se on se joka luo.

Tovereita etsii luova eikä ruumiita, ei myöskään laumoja ja uskovaisia. Kanssaluojia etsii luova, niitä, jotka uusia arvoja uusille tauluille kirjoittavat.

Tovereita etsii luova, ja elonkorjuuveljiä: sillä kaikki hänessä on kypsänä leikattavaksi. Mutta häneltä puuttuu sadat viikatteet: senvuoksi hän poimii tähkäpäitä ja on ärryksissään.

Tovereita etsii luova, ja sellaisia, jotka ymmärtävät viikatteensa hioa. Hävittäjiksi heitä kutsutaan ja hyvän ja pahan halveksijoiksi. Mutta elonleikkaajia ja juhlijoita he ovat.

Kanssaluojia etsii Zarathustra, elonleikkuu-veljiä ja yhdessä-juhlijoita etsii Zarathustra: mitä tekemistä hänellä on laumojen, paimenien ja ruumiiden kanssa!

Ja sinä, ensimäinen toverini, voi hyvin! Hyvin hautasin sinut onttoon puuhusi, hyvin kätkin sinut susilta.

Mutta minä eroan sinusta, aika on ohi. Kahden aamuruskon välillä saapui minulle uusi totuus.

Paimen ei minun tule olla, eikä haudankaivaja. En tahdo edes puhua enää kansan kanssa; viimeisen kerran puhuin minä kuolleelle.

Luoviin, elonleikkaajiin, juhliviin tahdon minä liittyä: sateenkaaren tahdon heille näyttää ja yli-ihmisen kaikki portaat.

Yksineläjille laulan minä lauluni ja kaksineläjille; ja kenellä vielä korvat on ennenkuulumattomalle, hänen sydämensä tahdon tehdä onnestani raskaaksi.

Päämaaliini minä tahdon, minä kulkuani kuljen, yli vitkastelevain ja hitaiden minä juoksen esiin. Siten olkoon minun kulkuni heidän perikatonsa!

10.

Tämän oli Zarathustra sydämelleen puhunut, kun aurinko oli puolipäivässä: silloin hän loi katseensa kysyvästi korkeuteen — sillä hän kuuli yllään linnun terävän huudon. Ja katso! Kotka leijaili avaria kehiä tehden ilmassa, ja hänessä riippui kiinni käärme, ei kuten saalis, vaan kuin ystävä: sillä hän oli kiemurassa kotkan kaulan ympärillä.

"Ne ovat minun eläimeni!" sanoi Zarathustra ja iloitsi sydämestään.

"Ylpein eläin auringon alla ja älykkäin eläin auringon alla — he ovat lähteneet tiedustelulle.

"He tahtovat saada tietää, elääkö Zarathustra vielä? Totisesti, elänkö minä vielä?

"Vaarallisempaa huomasin olevan ihmisten joukossa kuin eläinten joukossa, vaarallisia teitä kulkee Zarathustra. Johtakoot eläimeni minua!"

Kun Zarathustra oli tämän lausunut, muisti hän mitä pyhä mies metsässä oli sanonut, huokasi ja puhui näin sydämelleen:

"Kunpa tulisin viisaammaksi! Kunpa tulisin viisaaksi perinpohjin, kuten käärmeeni!

"Mutta mahdotonta pyydän minä tässä: niinpä pyydän minä sitten ylpeyttäni, että hän aina kulkisi yhdessä viisauteni kanssa.

"Ja kun viisauteni minut kerran jättää: — oi, hän lentää mielellään pois! — lentäköön ylpeyteni vielä silloin yhdessä hulluuteni kanssa!" —

— Näin alkoi Zarathustran laskeutuminen.

Zarathustran puheet.

Kolmesta muutoksesta.

Kolme hengen muutosta minä mainitsen teille: miten hengestä tulee kameli, ja kamelista jalopeura, ja jalopeurasta viimein lapsi.

Paljon raskasta on hengelle, väkevälle, kantavaiselle hengelle, jossa kunnioitus asuu: raskasta ja raskainta hänen väkevyytensä halaa.

Mikä on raskasta? niin kysyy kantavainen henki, niin polvistuu hän, kamelin lailla, ja tahtoo tulla hyvin kuormitetuksi.

Mikä on raskainta, te sankarit? niin kysyy kantavainen henki, jotta sälyttäisin sen selkääni ja iloitsisin väkevyydestäni.

Eikö se ole tämä: alentaa itsensä, tehdäkseen ylpeydelleen kipeää?
Antaa hulluutensa paistaa, häväistäkseen viisauttaan?

Vai onko se tämä: erota asiastamme, kun se viettää voittoaan? Kohota korkeille vuorille kiusatakseen kiusaajaa?

Vai onko se tämä: ravita itseään tiedon terhoista ja ruohosta ja totuuden tähden antaa sielunsa nähdä nälkää?

Vai onko se tämä: olla sairaana ja lähettää pois lohduttajat ja rakentaa ystävyyttä kuurojen kanssa, jotka eivät milloinkaan kuule, mitä tahdot?

Vai onko se tämä: astua likaiseen veteen, jos se on totuuden vettä, eikä ajaa luotaan kylmiä sammakoita ja kuumia konnia?

Vai onko se tämä: rakastaa niitä, jotka meitä halveksivat, ja ojentaa kummitukselle kätensä, kun se tahtoo saada meidät pelkäämään?

Kaiken tämän raskaimman sälyttää kantavainen henki selkäänsä: kamelin lailla, joka kuormitettuna kiitää erämaahan, näin kiitää hän erämaahansa.

Mutta yksinäisimmässä erämaassa tapahtuu toinen muutos: jalopeuraksi tulee nyt henki, vapauden tahtoo hän itselleen anastaa ja olla herrana omassa erämaassaan.

Viimeistä herraansa etsii hän itselleen täältä: hänen vihollisekseen hän tahtoo tulla ja viimeisen jumalansa, voitosta hän tahtoo taistella suuren lohikäärmeen kanssa.

Mikä on se suuri lohikäärme, jota henki ei enää tahdo kutsua herraksi ja jumalaksi? "Sinun-täytyy" on sen suuren lohikäärmeen nimi. Mutta jalopeuran henki sanoo "minä tahdon!"

"Sinun-täytyy" on hänen tiellään, kultakipenöivänä, suomueläin, ja jokaisessa suomussa loistaa kultaisena "sinun täytyy!"

Tuhatvuotiset arvot loistavat näissä suomuissa, ja näin puhuu mahtavin kaikista lohikäärmeistä: "olioiden kaikki arvo — se loistaa minussa."

"Kaikki arvot ovat jo luodut, ja kaikki luotu arvo olen minä. Totisesti, ei pidä enää oleman yhtään 'minä tahdon!'" Näin puhuu lohikäärme.

Veljeni, miksi tarvitaan jalopeuraa hengessä? Miksei kuormaeläimessä ole kylliksi, joka kieltäytyy ja on kuuliainen?

Luoda uusia arvoja — sitä ei voi jalopeurakaan: mutta luoda itselleen vapauden uuteen luomiseen — sen voi jalopeuran voima.

Luoda itselleen vapaus ja pyhä ei velvollisuudenkin eteen: siihen, veljeni, tarvitaan jalopeuraa.

Ottaa itselleen oikeus uusiin arvoihin — se on hirvittävin ottaminen kantavaiselle ja kuuliaiselle hengelle. Totisesti, ryöstämistä se on hänelle ja ryöstävän eläimen asia.

Pyhimpänään hän rakasti kerran tuota "Sinun-täytyy": nyt tulee hänen nähdä harhaa ja mielivaltaa pyhimmässäkin, jotta hän ryöstäisi itselleen vapauden rakkaudestaan: jalopeuraa tarvitaan tähän ryöstöön.

Mutta sanokaa, veljeni, mitä voi vielä lapsi, jota ei jalopeurakaan voinut? Miksi pitää ryöstävästä jalopeurasta vielä tulla lapsi?

Viattomuus on lapsi ja unhoitus, uudestaan-alkaminen, leikki, itsestään pyörivä pyörä, ensimäinen liikunto, pyhä myöntäminen.

Niin, luomisen leikkiin, veljeni, tarvitaan pyhää myöntämistä: oman tahtonsa tahtoo nyt henki, oman maailmansa voittaa itselleen maailmalta kadonnut.

Kolme hengen muutosta minä mainitsin teille: miten hengestä tulee kameli, ja kamelista jalopeura, ja jalopeurasta viimein lapsi. —

Näin puhui Zarathustra. Ja silloin oleskeli hän kaupungissa, jota kutsutaan Kirjavaksi lehmäksi.

Hyveen opetusistuimista.

Zarathustralle ylistettiin erästä viisasta, jonka sanottiin osaavan puhua hyvin unesta ja hyveestä: suuresti häntä kunnioitettiin ja kiitettiin senvuoksi, ja kaikki nuorukaiset istuivat hänen opetusistuimensa edessä. Hänen luokseen meni Zarathustra ja kaikkien nuorukaisten kera hän istui hänen opetusistuimensa edessä. Ja näin puhui viisas:

Kunnioitusta ja häveliäisyyttä unta kohtaan! Se on ensimäinen ehto!
Ja karttaa kaikkia, jotka nukkuvat huonosti ja valvovat öisin!

Häveliäs on itse varaskin unta kohtaan: alati kulkee hän varkain hiljaa halki yön. Mutta hävytön on yön vartia, hävyttömänä kantaa hän torveaan.

Ei ole mikään vähäpätöinen taito nukkua: se vaatii jo ainakin valvomaan koko päivän sen jälkeen.

Kymmenen kertaa päivässä tulee sinun voittaa itsesi: se tuottaa hyvää väsymystä ja on sielun unikukka.

Kymmenen kertaa tulee sinun jälleen sopia itsesi kanssa; sillä voitto on katkeruutta, ja huonosti nukkuu se, joka ei ole saanut sovitusta.

Kymmenen totuutta päivässä tulee sinun löytää: muutoin sinä etsit vielä yöllä totuutta ja sielusi pysyy nälkäisenä.

Kymmenen kertaa tulee sinun nauraa päivässä ja olla iloinen: muutoin häiritsee sinua vatsa yöllä, tuo murheen isä.

Harvat tietävät tämän: mutta nukkuakseen hyvin täytyy omistaa kaikki hyveet. Aionko sanoa väärää todistusta? Aionko tehdä huorin?

Aionko himoita lähimmäiseni piikaa? Tämä kaikki sopisi huonosti yhteen hyvän unen kanssa.

Ja vaikkapa sinulla olisi kaikki hyveetkin, tulee sinun vielä ymmärtää yksi asia: lähettää itse hyveetkin oikeaan aikaan nukkumaan.

Etteivät ne joutuisi keskenään kiistaan, nuo somat naikkoset! Ja sinusta, sinä kovaonninen!

Rauhaa jumalan ja naapurin kanssa, sitä tahtoo hyvä uni. Ja rauhaa vielä naapurin perkeleenkin kanssa! Muutoin kummittelee hän öisin luonasi.

Kunnioitusta esivaltaa kohtaan ja kuuliaisuutta, vieläpä vaaraakin esivaltaa kohtaan! Sitä tahtoo hyvä uni. Mitä minä sille mahdan, että valta kernaasti kulkee väärin säärin?

Se on minusta aina paras paimen, joka vie lampaansa vehreimmälle nurmelle: se sopii yhteen hyvän unen kanssa.

Paljon kunniaa en tahdo, enkä suuria aarteita: se sytyttää pernan tuleen. Mutta huonosti nukkuu ilman hyvää nimeä ja pientä aarretta.

Pieni seura on minulle tervetulleempi kuin paha seura: kuitenkin täytyy heidän mennä ja tulla oikeaan aikaan. Se sopii yhteen hyvän unen kanssa.

Suuresti miellyttävät minua myös henkisesti vaivaiset: he edistävät unta. Autuaita ovat he, etenkin jos heille aina myönnetään, että he ovat oikeassa.

Näin kuluu siveältä päivä. Kun sitten yö saapuu, kavahdan minä visusti itseni huutamasta unta tyköni! Ei hän tahdo tulla kutsutuksi, uni, hyveiden herra!

Vaan mietiskelen, mitä olen päivällä tehnyt ja ajatellut. Märehtien kysyn itseltäni, kärsivällisenä kuin lehmä: mitkä olivatkaan sinun kymmenen voittoasi?

Ja mitkä olivat nuo kymmenen sovitusta ja kymmenen totuutta ja kymmenen naurua, joista sydämeni sai tyydytyksensä?

Näitä mietiskellen ja neljänkymmenen ajatuksen tuudittamana yltää minut yhtäkkiä uni, tuo kutsumaton, hyveiden herra.

Uni kolkuttaa silmälleni: silloin se käy raskaaksi. Uni koskettaa suutani: silloin se jää auki.

Totisesti, pehmoisin anturoin hän tulee luokseni, rakkain kaikista varkaista, ja varastaa minulta ajatukseni: tuhmana seison minä siinä kuten tämä opetusistuin.

Mutta kauan en minä pysy seisoallani silloin: siinä minä jo makaan. —

Kun Zarathustra kuuli viisaan näin puhuvan, nauroi hän itsekseen sydämessään: sillä valo oli silloin syttynyt hänen sielussaan. Ja näin puhui hän sydämelleen:

Narri on minusta tämä viisas neljinekymmenine ajatuksineen: mutta minä uskon, että hän osaa hyvin nukkua.

Onnellinen jo se, joka asuu tämän viisaan läheisyydessä. Sellainen uni tarttuu, paksun seinänkin läpi se tarttuu.

Itse hänen opetusistuimessaankin asuu taikavoima. Eivätkä nuorukaiset turhaan ole istuneet hyveen saarnaajan edessä.

Hänen viisautensa kuuluu: valvoa nukkuakseen hyvin. Ja totisesti, ellei elämällä olisi mitään tarkoitusta ja minun täytyisi valita mielettömyys, niin olisi tämä minulle valittavaksi arvokkain mielettömyys.

Nyt ymmärrän selvästi, mitä kerran etsittiin ennen kaikkea, kun etsittiin hyveen opettajia. Hyvää unta etsittiin itselleen ja unikkokukkaisia hyveitä sen lisäksi!

Kaikille näille ylistetyille viisaille, jotka opetusistuimilla istuivat, oli viisaus unta ilman unennäköjä: he eivät tunteneet mitään parempaa elämän tarkoitusta.

Onpa vielä tänäkin päivänä muutamia sellaisia kuin tämä hyveen saarnaaja, eikä aina niin rehellisiä: mutta heidän aikansa on ohi. Eivätkä he enää kauankaan seiso: siinä he jo makaavat.

Autuaat ovat nämä uneliaat: sillä kohta he torkahtavat uneen. —

Näin puhui Zarathustra.

Tuonpuoleisten odottajista.

Kerran heitti Zarathustrakin uskonsa tuolle puolen ihmistä, kuten kaikki tuonpuoleisten odottajat. Kärsivän ja kidutetun jumalan työltä näytti minusta silloin maailma.

Unelta näytti minusta silloin maailma, ja jumalan runoelmalta; värilliseltä savulta jumalallisesti tyytymättömän silmissä.

Hyvä ja paha ja halu ja kärsimys ja Minä ja Sinä värilliseltä savulta näytti se minusta luovissa silmissä. Kääntää katseensa itsestään tahtoi luoja — silloin loi hän maailman.

Juopunut ilo on kärsivälle kääntää katseensa kärsimyksestään ja kadottaa itsensä. Juopuneelta ilolta ja itsensä-kadottamiselta tuntui minusta kerran maailma.

Tämä maailma, ikuisesti epätäydellinen, ikuisen ristiriidan kuva ja epätäydellinen kuva — juopunut ilo epätäydelliselle luojalleen: — sellaiselta tuntui minusta kerran maailma.

Senvuoksi heitin minäkin kerran uskoni tuollepuolen ihmistä, kuten kaikki tuonpuoleisten odottajat. Tuollepuolen ihmistäkö todellakin?

Oi, veljet, tuo jumala, jonka minä loin, oli ihmistyötä ja -hulluutta, kuten kaikki jumalat!

Ihminen hän oli, ja ainoastaan vaivainen osa ihmistä ja Minua: omasta tuhkastani ja hehkustani nousi se eteeni, tuo kummitus. Ja totisesti! ei se tullut luokseni tuonpuolisuudesta!

Mitä tapahtui, veljeni? Minä voitin itseni, kärsivän itseni, kannoin oman tuhkani vuorille, kirkkaan liekin löysin minä itselleni. Ja katso! Silloin pakeni kummitus luotani!

Kärsimys olisi minulle nyt ja tuska terveeksitulleelle uskoa sellaisia kummituksia: kärsimys olisi se minulle nyt ja alennus. Näin puhun minä tuonpuoleisten odottajille.

Kärsimys se oli ja kykenemättömyys — ne loivat kaikki tuonpuoleiset maailmat; ja tuo onnen lyhyt mielettömyys, jota ainoastaan enimmän kärsivä tuntee.

Väsymys, joka yhdellä hyppäyksellä tahtoo loppuun, kuolonhyppäyksellä, poloinen, taitamaton väsymys, joka ei edes tahdo enää tahtoa: se loi kaikki jumalat ja tuonpuoleiset maailmat.

Uskokaa minua, veljeni! Ruumis se oli, joka ruumiista oli epätoivoissaan, — hullautuneen hengen sormilla se haparoi perimmäisiä seiniä.

Uskokaa minua, veljeni! Ruumis se oli, joka maasta oli epätoivoissaan, — se kuuli olemassaolon vatsan puhuvan itselleen.

Ja silloin se tahtoi iskeä päänsä perimmäisten seinäin läpi, eikä ainoastaan päätään, — ja yli "tuohon maailmaan".

Mutta "tuo maailma" on hyvin kätketty ihmiseltä, tuo ihmisetön, epäinhimillinen maailma, joka on taivaallinen ei-mikään; ja olemassaolon vatsa ei puhu lainkaan ihmiselle, muutoin kuin ihmisenä.

Totisesti, vaikeata todistaa on kaikki oleminen ja vaikeata saada puhumaan. Sanokaa minulle, veljet, eikö ihmeellisin kaikista olioista ole yhä vielä parhaiten todistettu?

Niin, tuo Minä ja Minän ristiriita ja sekasorto puhuu vielä rehellisimmin olemisestaan, tuo luova, tahtova, arvioiva Minä, joka on olioiden mitta ja arvo.

Ja tuo rehellisin oleminen, Minä — se puhuu ruumiista, ja se tahtoo vielä ruumista, silloinkin kun se runoilee ja haaveksii ja liihoittelee murtunein siivin.

Yhä rehellisemmin se oppii puhumaan, tuo Minä: ja mitä enemmän se oppii, sitä enemmän se löytää sanoja ja kunniaa ruumiille ja maalle.

Uuden ylpeyden opetti minulle Minäni, sen opetan minä ihmisille: ei enää pistää päätään taivaallisten asiain hietaan, vaan kantaa sitä vapaana, maallista päätä, joka luo maan tarkoituksen!

Uuden tahdon opetan minä ihmisille: tahtoa sitä tietä, jota ihminen on umpimähkään kulkenut, ja kutsua sitä hyväksi eikä enää hiipiä siltä pois, kuten sairaat ja kuolevat!

Sairaita ja kuolevia ne olivat, jotka halveksivat ruumista ja maata ja keksivät taivaallisen maansa ja lunastavat verenpisarat: mutta vielä nämäkin suloiset ja synkät myrkyt he ottivat ruumiista ja maasta!

Kurjuuttaan he tahtoivat paeta, ja tähdet olivat heille liian kaukana. Silloin huokasivat he: "Oi jospa olisi taivaallisia teitä, joita myöten saattaisi hiipiä toiseen olemiseen ja onneen!" — silloin keksivät he itselleen salatiensä ja veriset juomansa!

Ruumiistaan ja tästä maasta luulivat he nyt päässeensä irti, nuo kiittämättömät. Kuitenkin, ketä heidän oli kiittäminen irtipääsynsä kouristuksesta ja riemusta? Ruumistaan ja tätä maata.

Lempeä on Zarathustra sairaille. Totisesti, hän ei suutu heidän tapaansa lohduttaa itseään ja olla kiittämättömiä. Kunpa he tulisivat terveiksi ja voittavaisiksi ja loisivat itselleen korkeamman ruumiin!

Ei suutu Zarathustra myöskään terveeksitulleelle, jos hän katselee hellästi uskoaan ja sydänyöllä hiipien kiertää jumalansa hautaa: mutta sairaudeksi ja sairaaksi ruumiiksi jäävät minulle hänen kyyneleensäkin vielä.

Paljon sairaloisia oli aina niiden joukossa, jotka runoilevat ja ovat jumalisia; raivoisasti he vihaavat tietäväistä ja tuota hyveistä nuorinta, jonka nimi on: rehellisyys.

Taakse he katsovat alati kohti pimeitä aikoja: silloin tosiaan oli harhaluulo ja usko toista; raivo järkeä vastaan oli jumalankaltaisuutta, ja epäily syntiä.

Liian hyvin minä tunnen nämä jumalankaltaiset: he tahtovat, että heihin uskottaisiin ja että epäily olisi synti. Liian hyvin tiedän myöskin, mihin he itse parhaiten uskovat.

Totisesti, eivät tuonpuoleisiin maailmoihin ja lunastaviin verenpisaroihin: vaan ruumiiseen uskovat hekin parhaiten ja heidän oma ruumiinsa on heille "olio itsessään".

Mutta sairaloinen olio on se heille: ja mielellään he ryömisivät nahkastaan. Senvuoksi kuuntelevat he kuoleman saarnaajia ja saarnaavat itse tuonpuoleisista maailmoista.

Kuunnelkaa mieluummin, veljeni, terveen ruumiin ääntä: rehellisempi ja puhtaampi ääni se on.

Rehellisemmin puhuu ja puhtaammin terve ruumis, täydellinen ja oikeinmuodostunut: ja se puhuu maan tarkoituksesta. —

Näin puhui Zarathustra.

Ruumiin halveksijoista.

Ruumiin halveksijoille tahdon sanani sanoa. En tahdo, että he oppisivat uudelleen ja opettaisivat uudelleen toisille, vaan että sanoisivat jäähyväiset omalle ruumiilleen ja niin vaikenisivat.

"Ruumista olen minä ja sielua" — niin puhuu lapsi. Ja miksi ei puhuttaisi kuten lapset puhuvat?

Mutta herännyt, tietävä sanoo: Ruumista olen minä kokonaan enkä mitään muuta; ja sielu on vain nimitys jollekin, mitä on ruumiissa.

Ruumis on suuri järki, moninaisuus, jolla on yksi aisti, sota ja rauha, lauma ja paimen.

Ruumiisi työkalu on pieni järkesikin, veljeni, jota sinä "hengeksi" kutsut, suuren järkesi pieni työ- ja leikkikalu.

"Minä", sanot sinä ja olet ylpeä tästä sanasta. Mutta suurempi on — johon et tahdo uskoa — ruumiisi ja sen suuri järki: se ei sano Minä, vaan tekee Minän.

Mitä aisti havaitsee, mistä henki pääsee tietoon, sillä ei ole loppuaan milloinkaan itsessänsä. Mutta aisti ja henki tahtoisivat saada sinut uskomaan, että he ovat kaikkien olioiden loppu: niin turhamaisia ne ovat.

Työ- ja leikkikaluja ovat aisti ja henki: niiden takana on vielä Itse. Aistien silmillä etsii myöskin Itse, hengen korvilla sekin kuuntelee.

Alati kuuntelee Itse ja hakee: se vertailee, pakottaa, valloittaa, hävittää. Se hallitsee ja on Minänkin hallitsija.

Ajatustesi ja tunteittesi takana, veljeni, on mahtava valtias, tuntematon viisas — hänen nimensä on Itse. Ruumiissasi hän asuu, ruumiisi hän on.

Enemmän on järkeä ruumiissasi kuin parhaimmassa viisaudessasi. Ja kuka oikeastaan tietää, mihin ruumiisi tarvitsee parhaimman viisautesi?

Sinun Itsesi nauraa Minällesi ja sen ylpeille hypyille. "Mitä ovat nämä ajatuksen hypyt ja lentelyt olevinaan?" sanoo se itselleen. Kiertotie minun päämaaliini. Minä olen Minän talutusnuora ja hänen käsite-kupliensa puhaltaja.

Itse sanoo Minälle: "tunne tuskaa tässä!" Ja silloin se kärsii ja ajattelee, miten se pääsisi kärsimästä — ja juuri sitävarten sen tulee ajatella.

Itse sanoo Minälle: "tässä tunne iloa!" Silloin se iloitsee ja ajattelee, miten se usein iloitsisi uudelleen ja juuri sitävarten sen tulee ajatella.

Ruumiin halveksijoille tahdon sanan sanoa. Että he halveksivat, se on heidän kunnioituksensa. Mikä on se, joka loi kunnioituksen ja halveksimisen ja arvon ja tahdon?

Luova Itse loi itselleen kunnioituksen ja halveksimisen, se loi itselleen ilon ja kärsimyksen. Luova ruumis loi itselleen hengen tahtonsa kädeksi.

Vielä hulluudessanne ja halveksimisessanne, te ruumiin halveksijat, palvelette te Itseänne. Minä sanon teille: teidän Itsenne itse tahtoo kuolla ja kääntyy poispäin elämästä.

Ei se enää jaksa sitä, mitä se ennen kaikkea tahtoo: luoda itseänsä ylempää. Sitä tahtoo se ennen kaikkea, se on sen koko kaipuu.

Mutta liian myöhäksi on sille käynyt nyt luoda: senvuoksi tahtoo teidän Itsenne käydä perikatoon, te ruumiin halveksijat.

Perikatoon tahtoo käydä teidän Itsenne, ja senvuoksi teistä tuli ruumiin halveksijoita! Sillä ette te enää kykene luomaan itseänne ylempää.

Ja senvuoksi te suututte nyt elämään ja maahan. Itsetiedoton kateus on teidän halveksimisenne kierossa katseessa.

Minä en kulje teidän tietänne, te ruumiin halveksijat! Te ette ole siltoja yli-ihmiseen! —

Näin puhui Zarathustra.

Riemuista ja intohimoista.

Veljeni, jos sinulla on hyve, ja se on sinun hyveesi, niin ei se ole sinulla yhteisenä kenenkään kanssa.

Tosin, sinä tahdot antaa sille nimen ja sitä hyväellä; tahdot nipistää sitä korvasta ja kujeilla hänen kanssaan ratoksesi.

Ja katso! Nyt sen nimi on yhteisenä sinulle ja kansalle ja sinä olet hyveinesi tullut kansaksi ja laumaksi! Paremmin sinä tekisit sanoessasi: "sanomaton on ja nimetön se, mikä tekee sieluni tuskan ja suloisuuden ja on vielä sisälmysteni nälkäkin."

Olkoon hyveesi liian korkea nimien tuttavallisuuteen: ja jos sinun täytyy puhua siitä, niin älä häpeä änkyttää siitä.

Siis puhu ja änkytä näin: tämä on minun hyväni, sitä minä rakastan, näin miellyttää se minua täydellisesti, ainoastaan näin tahdon minä hyvää.

En tahdo sitä jumalan-lakina, en tahdo sitä ihmiskäskynä enkä -tarpeena: ei sen tule olla minulle tienviittana ylimaailmoihin ja paratiiseihin.

Maallinen hyve on se, mitä rakastan: vähän on siinä viisautta, ja kaikkein vähimmän kaikkien järkeä.

Mutta tämä lintu rakensi minun tyköni pesänsä: senvuoksi rakastan ja hellin minä sitä, — nyt se istuu minun tykönäni kultaisilla munillaan.

Näin tulee sinun änkyttää ja hyvettäsi ylistää.

Kerran sinulla oli intohimoja ja sinä kutsuit niitä pahoiksi. Mutta nyt sinulla on vain hyveesi jäljellä: ne kasvoivat intohimoistasi.

Korkeimman päämaalisi panit näiden intohimojen sydämelle: silloin tulivat ne hyveiksesi ja riemuiksesi.

Ja olitpa sitten vaikka äkkipikaisten sukua tai hekumallisten tai uskonkiihkoisten tai kostonhimoisten:

Lopulta tulivat kaikki intohimosi hyveiksi ja perkeleesi enkeleiksi.

Kerran oli sinulla villejä koiria kellarissasi: mutta lopulta muuttuivat ne linnuiksi ja suloisiksi laulajiksi.

Myrkyistäsi keitit sinä palsamisi; lehmääsi Murhetta sinä lypsit — nyt juot hänen utareensa makeata maitoa.

Eikä mitään pahaa kasva sinusta tämänkoommin, ei edes sitä pahaa, joka kasvaa hyveittesi taistelusta.

Veljeni, jos sinulla on onni, niin on sinulla yksi ainoa hyve eikä enempää: niin käyt sinä helpommin yli sillan.

Kunniakasta on omistaa monta hyvettä, mutta vaikea osa se on; ja moni läksi erämaahan ja surmasi itsensä, koska hän väsyi olemaan hyveiden taisteluna ja taistelutantereena.

Veljeni, onko sota ja taistelu pahaa? Mutta välttämätöntä on tämä paha, välttämätöntä on kateus ja epäluulo ja solvaaminen hyveittesi kesken.

Katso, miten jokainen hyveistäsi himoitsee korkeinta: se tahtoo omakseen koko henkesi, jotta se olisi sen oma airut, se tahtoo omakseen koko voimasi suuttumuksessa, vihassa ja rakkaudessa.

Kateellinen on jokainen hyve toiselleen, ja kauhea asia on kateus.
Hyveetkin voivat kateudesta joutua perikatoon.

Ketä kateuden lieskat ympäröivät, hän kääntää viimein, kuten skorpiooni, itseään vastaan myrkytetyn vaapsen.

Oi, veljeni, etkö ole vielä milloinkaan nähnyt hyveen herjaavan itseään ja pistävän itsensä kuoliaaksi?

Ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi: ja sentähden tulee sinun rakastaa hyveitäsi —: sillä sinä joudut perikatoon niiden kautta. —

Näin puhui Zarathustra.

Kalpeasta rikoksellisesta.

Te ette tahdo surmata, te tuomarit ja uhraajat, ennenkuin eläin on nyökännyt? Katsokaa, kalpea rikoksellinen on nyökännyt: hänen silmistään puhuu suuri ylenkatse.

"Minun Minäni on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi: Minäni on minulle suuri ylenkatse ihmistä kohtaan": niin puhuu tämä silmä.

Että hän tuomitsi itsensä, se oli hänen korkein hetkensä: älkää laskeko kohonnutta takaisin hänen alennukseensa!

Ei ole mitään lunastusta sille, joka itsestään niin kärsii, ei mitään muuta kuin äkillinen kuolema.

Teidän surmatyönne, te tuomarit, tulee olla sääliä eikä mitään kostoa. Ja kun te surmaatte, niin katsokaa, että te itse myös vanhurskautatte elämän!

Siinä ei ole kylliksi, että te teette sovinnon sen kanssa jonka surmaatte. Teidän murheenne olkoon rakkautta yli-ihmiseen: siten vanhurskautatte te oman vielä-elämisenne! "Vihollinen" tulee teidän sanoa, mutta ei "konna"; "sairas" tulee teidän sanoa, mutta ei "roisto"; "hullu" tulee teidän sanoa, mutta ei "syntinen".

Ja sinä, punainen tuomari, jos tahtoisit sanoa ääneen, mitä kaikkea jo ajatuksissa olet tehnyt: niin jokainen huutaisi: "Viekää pois tuo saastainen, pois tuo myrkkymatelija!"

Mutta toista on ajatus, toista teko, toista teon kuva. Syyn pyörä ei pyöri niiden välissä.

Eräs kuva teki tämän kalpean ihmisen kalpeaksi. Kykenevä hän oli tekoonsa, kun hän sen teki: mutta sen kuvaa hän ei kestänyt, silloinkun se oli tehty.

Alati näki hän nyt itsensä yhden teon tekijänä. Hulluudeksi kutsun minä tätä: poikkeus muuttui hänelle olennaisuudeksi.

Viiva lumoaa kanan; teko, jonka hän teki, lumosi hänen poloisen järkensä — hulluudeksi teon jälkeen kutsun minä tätä.

Kuulkaa, tuomarit! Vielä toinenkin hulluus on olemassa: ja se on hulluus ennen tekoa. Oi, ette te tunkeutuneet kylliksi syvälle tähän sieluun!

Näin puhuu punainen tuomari: "Minkätähden murhasi tämä pahantekijä? Hän tahtoi ryöstää." Mutta minä sanon teille: hänen sielunsa tahtoi verta, ei ryöstöä: hän janosi veitsen onnea!

Mutta hänen poloinen järkensä ei ymmärtänyt tätä hulluutta ja sai hänet houkutelluksi. "Mitä verestä! puhui se; etkö tahdo käyttää tilaisuutta ainakin ryöstääksesi? Kostaaksesi?"

Ja hän kuunteli poloista järkeään: lyijynä lepäsi sen puhe hänen päällään, — senvuoksi ryösti hän murhatessaan. Hän ei tahtonut hulluuttaan hävetä.

Ja nyt jälleen lepää hänen tekonsa lyijy hänen päällään, ja jälleen on hänen poloinen järkensä niin jäykkä, niin hervaistu, niin raskas.

Jos hän voisi edes pudistaa päätään, niin taakkansa vierisi alas: mutta kuka pudistaa tätä päätä?

Mitä on tämä ihminen? Joukko sairauksia, jotka hengen kautta leviävät maailmaan: siellä he tahtoivat etsiä saalista.

Mitä on tämä ihminen? Kimppu kesyttömiä käärmeitä, jotka harvoin ovat levossa keskenään, — silloin he lähtevät pois kukin erikseen ja etsivät saalista maailmasta.

Katsokaa tätä viheliäistä ruumista! Mitä hän kärsi ja kaipasi, sen selitti tämä poloinen sielu itselleen — hän selitti sen murhalliseksi haluksi ja ahneudeksi veitsen onneen.

Se, joka nyt tulee sairaaksi, hänet yltää paha, joka nyt on pahaa: pahaa hän tahtoo tehdä sillä, mikä tekee hänelle pahaa. Mutta toisia aikoja on ollut ja toinen paha ja hyvä.

Kerran oli epäily pahaa ja tahto Itseen. Silloin tuli sairaasta kerettiläinen ja noita: kerettiläisenä ja noitana hän kärsi ja tahtoi tuottaa kärsimystä.

Mutta tätä ette tahdo ottaa korviinne: se vahingoittaa teidän hyväänne, sanotte te minulle. Mutta mitä koskee minuun teidän hyvänne!

Paljon on hyvässänne sellaista, mikä minua iljettää, ja totisesti ei sen paha. Miten toivoisinkaan, että sillä olisi hulluus, jonka kautta se joutuisi perikatoon, kuten tämä kalpea rikoksellinen!

Totisesti, minä tahtoisin, että sen hulluuden nimi olisi totuus tai uskollisuus tai vanhurskaus: mutta sillä on hyveensä elääkseen kauan ja viheliäisessä tyytyväisyydessä.

Minä olen kaidepuu virran partaalla: tarttukoon minuun, ken minuun tarttua voi! Mutta kainalosauvanne en minä ole. —

Näin puhui Zarathustra.

Lukemisesta ja kirjoittamisesta.

Kaikesta mitä kirjoitettu on, rakastan ainoastaan sitä, minkä joku verellään kirjoittaa. Kirjoita verellä: ja sinä olet havaitseva, että veri on henkeä.

Ei ole helppoa ymmärtää vierasta verta: minä vihaan lukevia laiskureita.

Ken lukijan tuntee, hän ei tee enää mitään lukijan tähden. Vielä vuosisata lukijoita — ja itse henki on löyhkäävä.

Että jokainen saa oppia lukemaan, se ei turmele ajanmittaan yksin kirjoittamista, vaan myöskin ajattelemisen.

Kerran oli henki jumala, sitten se tuli ihmiseksi ja nyt se tulee vielä roskaväeksikin.

Ken verin kirjoittaa ja mietelausein, hän ei tahdo tulla luetuksi, vaan opituksi ulkoa.

Lähin tie vuorilla käy huipulta huipulle, mutta sitävarten tulee sinulla olla pitkät sääret. Mietelauseet olkoot huippuja: ja ne, joille puhutaan, suuria ja korkeakasvuisia.

Ilma ohut ja puhdas, vaara lähellä ja henki täynnä iloista häijyyttä: se sopii hyvin yhteen.

Minä tahdon pitää vuorenpeikkoja ympärilläni, sillä minä olen rohkea. Rohkeus, joka peloittaa kummitukset pois, luo itselleen peikkoja, — rohkeus tahtoo nauraa.

Ei ole minulla enää samoja tunteita kuin teillä: nuo pilvet, jotka allani näen, nuo mustat ja raskaat, joille nauran, — ne juuri ovat teidän ukkospilviänne.

Te katselette ylös, kun kaipaatte korotusta. Ja minä katselen alas, koska olen korotettu.

Kuka teistä voi yht'aikaa nauraa ja olla korotettu?

Ken korkeimmille vuorille nousee, hän nauraa kaikelle murhe-näyttelemiselle ja murhetotisuudelle.

Suruttomiksi, ilkkuviksi, väkivaltaisiksi — sellaisiksi tahtoo meidät viisaus: hän on nainen ja rakastaa aina vain sotilasta.

Te sanotte minulle: "elämä on raskasta kantaa." Mutta mitävarten teillä sitten on ylpeytenne aamupäivällä ja illalla nöyryytenne?

Elämä on raskasta kantaa: mutta älkää ottako sitä sitten niin hentomielisesti. Me olemme kaikki tyyni kelpo kuorma-aaseja ja aasittaria.

Mitä on meillä yhteistä ruusunterän kanssa, joka värisee siitä, että kastepisara lepää sen ruumiilla?

Totta on: me rakastamme elämää, emme senvuoksi että olemme elämään, vaan senvuoksi että olemme rakastamaan tottuneet.

Rakkaudessa on aina jotakin mieletöntä. Mutta mielettömyydessä on aina myöskin jotakin järkeä.

Ja minustakin, joka olen elämälle suopea, tuntuu että perhoset ja saippuakuplat ja heidänlaisensa ihmiset ovat niitä, jotka enimmän tietävät onnesta.

Näiden keveiden mielettömien sirojen liikkuvien sielujen liihoittelu — se näky houkuttelee Zarathustran kyyneliin ja lauluihin.

Minä uskoisin ainoastaan sellaiseen jumalaan, joka taitaisi tanssia.

Ja kun näin perkeleeni, niin huomasin hänet vakavaksi, mietiskeleväksi, syväksi, juhlalliseksi: se oli raskauden henki, — hänen kauttaan sortuu kaikki kappaleet.

Ei vihalla, vaan naurulla surmataan. Ylös, surmatkaamme raskauden henki!

Minä olen oppinut kävelemään: nyt lasken minä itseni valloilleen. Minä olen oppinut lentämään: nyt en tahdo ensin saada sysäystä päästäkseni paikoiltani.

Nyt minä olen kevyt, nyt minä lennän, nyt näen itseni allani, nyt tanssii jumala minun kauttani. —

Näin puhui Zarathustra.

Vuorella kasvavasta puusta.

Zarathustran silmä oli nähnyt, että eräs nuorukainen karttoi häntä. Ja kun hän eräänä iltana vaelsi yksin halki vuorien, jotka ympäröivät sitä kaupunkia, jota kutsutaan "Kirjavaksi lehmäksi": katso, silloin huomasi hän kulkiessaan tämän nuorukaisen istuvan puuta vasten nojautuneena ja väsynein katsein silmäilevän alas laaksoon. Zarathustra tarttui puuhun, jonka luona nuorukainen istui ja puhui näin:

"Jos tahtoisin ravistaa tätä puuta käsilläni, niin en sitä voisi.

"Mutta tuuli, jota emme näe, hän kiduttaa ja taivuttaa sitä minne tahtoo. Näkymättömät kädet meitä pahimmin taivuttavat ja kiduttavat."

Silloin nuorukainen nousi hämmästyneenä ja sanoi: "minä kuulen Zarathustran äänen ja juuri ikään ajattelin häntä." Zarathustra vastasi:

"Miksi sitä säikähdät? — Mutta samoin on ihmisen laita kuin puunkin.

"Mitä ylemmäksi hän tahtoo korkeuteen ja kirkkauteen, sitä voimakkaammin hänen juurensa pyrkivät maan sisään, alaspäin, pimeyteen, syvyyteen, — pahaan."

"Niin, pahaan! huusi nuorukainen. Miten on mahdollista, että löysit sieluni?"

Zarathustra hymyili ja vastasi: "Useita sieluja ei löydä milloinkaan — muutoin, ellei niitä ensin keksi."

"Niin, pahaan!" huusi nuorukainen vielä kerran.

"Sinä sanoit totuuden, Zarathustra. En luota enää itseeni, senjälkeen kuin olen alkanut tahtoa korkeuteen, eikä kukaan luota minuun enää, — mistä se johtuu?

"Minä muutun liian nopeasti: tämäpäiväni kumoo eiliseni. Noustessani hyppään usein yli porrasvälien, sitä ei yksikään porras anna minulle anteeksi.

"Jos olen ylhäällä, niin tunnen aina olevani yksin. Yksikään ei puhu kanssani, yksinäisyyden kylmyys värisyttää minua. Mitä tekemistä minulla sitten on korkeudessa?

"Ylenkatseeni ja kaipuuni kasvavat yhdessä; mitä korkeammalle kohoon, sitä enemmän halveksin tuota kohoavaa. Mitä tekemistä hänellä sitten on korkeudessa?

"Miten minä häpeän nousemistani ja hoipertelemistani! Miten pilkkaan kiivasta huohotustani! Miten vihaan niitä, jotka lentävät! Miten väsynyt olen korkeudessa!"

Tässä nuorukainen vaikeni. Ja Zarathustra silmäili puuta, jonka luona he seisoivat, ja puhui näin:

"Tämä puu seisoo yksin täällä vuorella; se on kasvanut korkealle yli ihmisten ja eläimien.

"Ja jos se tahtoisi puhua, niin ei sillä olisi ketään, joka sitä ymmärtäisi: niin korkeaksi se on kasvanut.

"Nyt se odottamistaan odottaa, — mitä se sitten odottaa? Se asuu liian lähellä pilvien istuinta: se varmaan vartoo ensimäistä salamaa?"

Kun Zarathustra oli tämän sanonut, huusi nuorukainen tehden kiivaita liikkeitä: "Niin, Zarathustra, totta puhut. Perikatoani minä halasin, kun tahdoin korkeuteen, ja sinä olet se salama, jota minä varroin! Katso, mitä olen minä enää, sittenkuin sinä meille ilmestyit? Kateus sinua kohtaan on se, joka on minut tuhonnut!" — Niin puhui nuorukainen ja itki katkerasti. Mutta Zarathustra kiersi käsivartensa hänen ympärilleen ja vei hänet mukanaan pois.

Ja kun he olivat hetken kulkeneet yhdessä, alkoi Zarathustra puhua näin sanoen:

Sydäntäni se viiltää. Paremmin kuin sanasi sanoo silmäsi minulle vaarasi suuruuden.

Vielä et sinä ole vapaa, sinä etsit vielä vapautta. Yli öitten valvojaksi teki sinut etsimisesi ja liian valveutuneeksi.

Ylös vapaaseen korkeuteen sinä tahdot, tähtiä janoo sielusi. Mutta sinun huonotkin viettisi janoovat vapautta. Villit koirasi tahtovat vapauteen; himoiten ne haukkuvat kellarissaan, kun henkesi koettaa murtaa kaikki vankeudet.

Vielä sinä olet mielestäni vanki, joka vapauttansa kuvailee: oi, viisaaksi käy sellaisten vankien sielu, mutta myös kavalaksi ja matalaksi.

Puhdistaa itsensä täytyy vielä hengeltäänkin vapautetun. Paljon vankeutta ja hometta on vielä hänessä jäljellä: puhtaaksi täytyy hänen silmänsäkin tulla.

Niin, minä tunnen vaarasi. Mutta rakkauteni ja toiveeni kautta minä vannotan sinua: älä heitä rakkauttasi ja toivettasi!

Jaloksi tunnet vielä itsesi, ja jaloksi tuntevat sinut vielä nuo toisetkin, jotka ovat sinulle nurjia ja luovat pahoja katseita. Tiedä, että jalo on kaikkien tiellä.

Hyvienkin tiellä on jalo: ja vaikka he kutsuvatkin häntä hyväksi, niin tahtovat he sillä vaan työntää hänet syrjään.

Uutta tahtoo jalo luoda ja uuden hyveen. Vanhaa tahtoo hyvä ja vanhan säilymistä.

Mutta ei se ole jalon vaara, että hänestä saattaisi tulla hyvä, vaan julkea, pilkkaaja, tyhjäksitekijä.

Oi, minä tunsin jaloja, jotka kadottivat korkeimman toiveensa. Ja sitten pilkkasivat he kaikkia korkeita toiveita.

Sitten elivät he julkeasti hetken riemuissa ja tuolle puolen päiväänsä he tuskin asettivat mitään päämaalia enää.

"Henki on myöskin hekumaa" — niin he sanoivat. Silloin murtui heidän henkensä siivet: nyt ryömii se ympäri ja kalvaa ja tahrii.

Kerran aikoivat he tulla sankareiksi: hekumoitsijoita he ovat nyt.
Mielikarvaudeksi ja kauhuksi on heille sankari.

Mutta rakkauteni ja toiveeni kautta minä vannotan sinua: älä heitä sankaria sielustasi! Pidä korkein toiveesi pyhänä!

Näin puhui Zarathustra.

Kuoleman saarnaajista.

Kuoleman saarnaajia on olemassa: ja maa on täynnä sellaisia, joille eroa elämästä on saarnattava.

Täynnä on maa tarpeettomia, turmelleet ovat elämän nuo aivan-liian-monet. Kunpa heidät "iankaikkisella elämällä" houkuteltaisiin pois tästä elämästä!

"Keltaisia": niin kutsutaan kuoleman saarnaajia tai: "mustia". Mutta minä tahdon näyttää teille vielä toisenkin värisiä.

Tuolla ovat nuo hirvittävät, jotka käyvät petoeläin sisässään ja joilla ei ole muuta valintaa kuin himot tai itsekidutus. Ja vielä heidän himonsakin ovat itsekidutusta.

He eivät ole vielä tulleet edes ihmisiksi, nuo hirvittävät: saarnatkoot he eroa elämästä ja lähtekööt itse matkoihinsa!

Tuolla ovat nuo sielultaan kalvetustautiset: tuskin he ovat syntyneet, niin alkavat he jo kuolla ja halaavat väsymyksen ja kieltäymyksen oppeja.

He tahtoisivat mielellään olla kuolleita, ja meidän tulisi kutsua heidän tahtoansa hyväksi! Varokaamme, ettemme herätä näitä kuolleita emmekä aukaise noita eläviä ruumisarkkuja!

Kohtaapa heidät sairas, tai vanhus tai ruumis; ja heti he sanovat: "elämä on valheeksi osotettu!"

Mutta he ainoastaan ovat valhetta ja heidän silmänsä, joka näkee vain nämä yhdet olemassaolon kasvot.

Raskaan alakuloisuuden sumussa ja himoiten pieniä sattumia, jotka tuottaisivat kuoleman: näin odottavat he ja purevat hampaansa yhteen.

Tai myöskin: he hyökkäävät makeisten kimppuun ja pilkkaavat samalla tätä lapsellisuuttaan: he takistauvat oljenkortiseensa elämää ja pilkkaavat sitä, että vielä ovat oljenkorren varassa.

Heidän viisautensa kuuluu: "hullu se, joka jää elämään edelleen, mutta niin hulluja me olemme! Ja se juuri onkin hulluinta elämässä!" —

"Elämä on ainoastaan kärsimystä" — niin sanovat toiset eivätkä valhettele: niinpä pitäkää huoli sitten, että pääsette siitä! Pitäkää sitten huoli siitä, että tuo elämä taukoo, joka on vain kärsimystä!

Ja näin kuulukoon siveytenne oppi: "sinun pitää itse kuolettaa itsesi! Sinun pitää itse varastaa itsesi täältä pois!" "Hekuma on syntiä — sanovat yhdet, jotka kuolemaa saarnaavat —, vetäytykäämme syrjään ja älkäämme siittäkö lapsia!"

"Synnyttäminen on vaivaloista — sanovat toiset —, miksi enää synnyttää? Synnytetään vain onnettomia!" Ja hekin ovat kuoleman saarnaajia.

"Tarvitaan sääliä, — sanovat kolmannet. Ottakaa pois, mitä minulla on! Ottakaa pois, mitä minä olen! Sitä vähemmän minua elämä sitoo!"

Jos he olisivat sääliväisiä perinpohjin, niin he tekisivät lähimmäiselleen elämän vastenmieliseksi. Olla pahoja — se olisi heidän oikea hyvyytensä.

Mutta he tahtovat päästä irti elämästä: mitä liikuttaa heitä, että he kahleillaan ja lahjoillaan sitovat toisia vielä lujemmin! —

Ja tekin, joille elämä on ankaraa työtä ja levottomuutta: ettekö ole hyvin väsyneitä elämään? Ettekö ole täysin kypsyneitä kuoleman saarnalle?

Te kaikki, joille ankara työ on rakasta ja nopea, uusi, outo, — te suoriudutte huonosti, teidän ahkeruutenne on pakoa ja tahtoa unhoittaa itsensä.

Jos te enemmän uskoisitte elämään, niin antautuisitte vähemmin hetkelle. Mutta teissä ei ole tarpeeksi sisällystä odottaaksenne — eikä edes antautuaksenne laiskuuteen!

Kaikkialla kaikuu niiden ääni, jotka kuolemaa saarnaavat: ja maa on täynnä sellaisia, joille kuolemaa on saarnattava.

Tai "iankaikkista elämää": se on minulle samantekevää, — kun he vain nopeasti lähtevät matkoihinsa! —

Näin puhui Zarathustra.

Sodasta ja sotaväestä.

Parhaimmilta vihollisiltamme me emme tahdo tulla säästetyiksi, emmekä myös niiltä, joita perinpohjin rakastamme. Niinpä antakaa minun sanoa teille totuus!

Veljeni sodassa! Minä rakastan teitä perinpohjin, minä olen ja olin teidän vertaisenne, ja minä olen myös paras vihollisenne. Niinpä antakaa minun sanoa teille totuus!

Minä tiedän sydämenne vihan ja kateuden. Te ette ole kyllin suuria ollaksenne tuntematta vihaa ja kateutta. Niinpä olkaa sitten kyllin suuria ollaksenne häpeämättä itseänne!

Ja ellette voi olla tiedon pyhimyksiä, niin olkaa ainakin sen sotureita. He ovat sellaisen pyhyyden tovereita ja edelläkävijöitä.

Minä näen paljon sotamiehiä, kunpa näkisin paljon sotureita! Yhtä-kaavaa on se puku, jota he kantavat: kunpa se ei olisi yhdenkaavaista, minkä he sillä peittävät!

Teidän tulee olla sellaisia, joiden silmä etsii alati vihollista — teidän vihollistanne. Ja muutamilla teistä on vihaa ensi silmäykseltä.

Omaa vihollistanne tulee teidän etsiä, omaa sotaanne tulee teidän käydä ja omien aatteittenne puolesta! Ja jos aatteenne kärsii tappion, tulee teidän rehellisyytenne siitäkin vielä huutaa voiton riemua!

Teidän tulee rakastaa rauhaa välikappaleena uuteen sotaan. Ja lyhyttä rauhaa enemmän kuin pitkää.

Teitä en neuvo työhön, vaan taisteluun. Teitä en neuvo rauhaan, vaan voittoon. Olkoon työnne taistelua, rauhanne voittoa!

Vaieta voi ja istua hiljaa ainoastaan silloin, kun hallussa on nuoli ja jousi: muutoin laverrellaan ja riidellään. Olkoon rauhanne voittoa!

Te sanotte, hyvä asia olkoon se, joka pyhittää itse sodankin? Minä sanon teille: hyvä sota on se, joka jokaisen asian pyhittää.

Sota ja rohkeus ovat saaneet aikaan suurempia asioita kuin lähimmäisrakkaus. Ei säälinne, vaan urhoollisuutenne on tähän saakka pelastanut kovaonniset.

"Mikä on hyvää?" kysytte te. Olla urhoollinen on hyvää. Antakaa pikkutyttöjen puhua: "hyvää on, mikä samalla on kaunista ja liikuttavaa."

Teitä nimitetään sydämettömiksi: mutta teidän sydämenne on oikea, ja minä rakastan sydämellisyytenne kainoutta. Te häpeätte vuokseanne ja toiset häpeävät luodevettään.

Te olette rumia? Olkoon menneeksi, veljeni! Niinpä kietokaa ympärillenne ylevyys, ruman vaippa!

Ja kun sielunne tulee suureksi, tulee se ylpeäksi ja ylevyydessänne on pahuutta. Minä tunnen teidät.

Pahuudessa kohtaavat toisensa ylpeä ja heikko. Mutta he ymmärtävät toisensa väärin. Minä tunnen teidät.

Teillä saa olla ainoastaan vihollisia, jotka herättävät vihaa, muttei vihollisia, jotka herättävät halveksimista. Teidän tulee olla ylpeitä vihollisestanne: silloin ovat vihollisenne menestykset teidänkin menestyksiänne.

Kapinaannousu — se on orjan ylhäisyyttä. Teidän ylhäisyytenne olkoon kuuliaisuus! Itse teidän käskemisenne olkoon kuuliaisuutta!

Hyvästä soturista kaikuu "sinun täytyy" mieluisemmalta kuin "minä tahdon". Ja kaiken, mikä teille on rakasta, tulee teidän vielä ensin antaa käskeä itseänne.

Olkoon rakkautenne elämään rakkautta korkeimpaan toiveeseenne: ja korkein toiveenne olkoon elämän korkein aate!

Mutta korkein aatteenne teidän tulee antaa minun käskeä itsellenne — ja se kuuluu: ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi.

Niin eläkää kuuliaisuuden ja sodan elämäänne! Mitä on kauan-elämisestä! Kuka sotilas tahtoo tulla säästetyksi!

Minä en säästä teitä, minä rakastan teitä perinpohjin, veljeni sodassa! —

Näin puhui Zarathustra.

Uudesta epäjumalasta.

Paikka paikoin on vielä kansoja ja laumoja, ei kuitenkaan meillä, veljeni: täällä on valtioita.

Valtio? Mikä se on? Hyvä! Nyt auki korvat, sillä nyt sanon teille sanani kansojen kuolemasta.

Valtio on kylmimmän nimi kaikista kylmistä hirviöistä. Kylmästi se valhetteleekin; ja tämä valhe matelee sen suusta: "Minä, valtio, olen kansa".

Valhetta se on! Luovia ne olivat, jotka loivat kansat ja ripustivat uskon ja rakkauden heidän ylleen: näin he palvelivat elämää.

Hävittäjiä ne olivat, jotka virittivät ansoja monille ja kutsuvat niitä valtioksi: he ripustavat miekan ja sata himoa heidän ylleen.

Missä vielä on kansaa, siellä se ei ymmärrä valtiota, vaan vihataan sitä kuin pahaa silmää ja syntiä tapoja ja oikeutta vastaan.

Tämän merkin annan minä teille: jokainen kansa puhuu omaa kieltään hyvästä ja pahasta: sitä ei naapuri ymmärrä. Kielensä se keksi itselleen tavoissa ja oikeudessa.

Mutta valtio valhettelee kaikilla kielillä hyvästä ja pahasta; ja mitä ikänä se puhuu, sen se valhettelee — mitä ikänä sillä on, varastanut on se sen.

Väärää on kaikki valtiossa; varastetuin hampain se puree, tuo purevainen. Väärät ovat yksin sen sisälmyksetkin.

Kieltensekoitus hyvästä ja pahasta: tämän merkin annan teille merkiksi valtiosta. Totisesti, tahtoa kuolemaan merkitsee tämä merkki! Totisesti, se kehottaa kuoleman saarnaajia!

Aivan liian monta syntyy: tarpeettomille keksittiin valtio!

Katsokaahan, miten se houkuttelee niitä luokseen, noita aivan-liian-monia! Miten se niitä nielee ja pureskelee ja märehtii!

"Maan päällä ei ole mitään suurempaa kuin minä: jumalan järjestävä sormi olen minä" — näin mylvii hirviö. Eivätkä ainoastaan pitkäkorvaiset ja lyhytnäköiset vaivu polvilleen!

Oi, vielä teihinkin, te suuret sielut, henkää se synkeitä valheitaan! Oi, se vainuaa ilmi rikkaat sydämet, jotka mielellään tuhlaavat itseään!

Niin, teidätkin se vainuaa ilmi, te vanhan jumalan voittajat! Taistelussa te väsyitte, ja nyt palvelee väsymyksenne sittenkin uutta epäjumalaa!

Sankareita ja ritareja se tahtoisi asettaa ympärilleen, tuo uusi epäjumala! Mielellään paahtaa hän itseään hyvien omientuntojen auringonpaisteessa, — tuo kylmä hirviö!

Kaikki tahtoo se teille antaa, jos palvelette sitä, tuo uusi epäjumala: näin ostaa se itselleen hyveenne loisteen ja ylväitten silmienne katseen.

Houkutella se tahtoo teiltä noita aivan-liian-monia. Niin, helvetillinen juoni täällä keksittiin, kuoleman hevonen, joka jumalaisen kunnian koruissa kalisee!

Niin, kuolema monille keksittiin täällä, joka ylistää itseään elämäksi: totisesti, ystävänteko kaikille kuoleman saarnaajille!

Valtioksi minä kutsun sitä, missä kaikki ovat myrkynjuojia, hyvät ja huonot: valtioksi, missä kaikki kadottavat itsensä, hyvät ja huonot: valtioksi, missä kaikkien pitkällisen itsemurhan nimi on — "elämä".

Katsokaahan noita tarpeettomia! He varastavat itselleen keksijäin työt ja viisaiden aarteet: sivistykseksi kutsuvat he varkauttaan ja kaikki käy heille sairaudeksi ja rasitukseksi!

Katsokaahan noita tarpeettomia! Sairaita he ovat alati, he antavat ylen sappeaan ja kutsuvat sitä sanomalehdeksi. He nielevät toinen toisensa eivätkä voi edes sulattaa toisiaan.

Katsokaahan noita tarpeettomia! Rikkauksia he voittavat ja tulevat siitä köyhemmiksi. Valtaa he tahtovat ja ensin vallan vääntöraudan, paljon rahaa, — nuo vähävaraiset!

Katsokaa, ne kapuavat, nuo notkeat apinat! He kapuavat toistensa yli ja siten painavat toisensa alas liejuun ja syvyyteen.

Valtaistuimen luo tahtovat he kaikki: heidän mielettömyytensä on se, — ikäänkuin onni olisi valtaistuimella! Usein on liejua valtaistuimella — ja usein myös valtaistuin liejulla!

Mielettömiä he ovat minusta kaikki ja kapuavia apinoita ja liian kuumia. Pahalle haisee heidän epäjumalansa, tuo kylmä hirviö: pahalle haisevat he kaikki, nuo epäjumalanpalvelijat.

Veljeni, tahdotteko siis tukehtua heidän kitojensa ja halujensa höyryihin? Ennemmin särkekää ikkunat ja hypätkää ulos!

Väistykää toki tuon pahan hajun tieltä! Vetäytykää toki pois noiden tarpeettomien epäjumalanpalveluksesta!

Väistykää toki tuon pahan hajun tieltä! Vetäytykää pois noiden ihmisuhrien savusta!

Vapaana on maa vielä nytkin suurille sieluille. Tyhjänä on vielä moni istuin yksineläjille ja kaksineläjille, ja hiljaisten merien tuoksu leyhyy niiden ympärillä.

Vapaana on vielä suurille sieluille vapaa elämä. Totisesti, ken vähän omistaa, hän on sitä vähemmän omistettu: ylistetty olkoon pieni köyhyys!

Siellä, missä valtio lakkaa, siellä vasta alkaa ihminen, joka ei ole tarpeeton: siellä alkaa välttämättömän laulu, vain kerran soipa ja korvaamaton sävel.

Siellä, missä valtio lakkaa, — katsokaa toki sinne, veljeni!
Ettekö näe sateenkaarta ja yli-ihmisen siltoja? —

Näin puhui Zarathustra.

Torin kärpäsistä.

Pakene, ystäväni, yksinäisyyteesi! Minä näen sinut suurten miesten melun huumaamana ja pienten lävistelemänä vaapsillaan.

Arvokkaasti metsä ja kallio osaavat kanssasi vaieta. Ole jälleen sen puun kaltainen, jota rakastat, tuon leveäoksaisen: hiljaa ja kuunnellen se meren yllä riippuu.

Missä yksinäisyys taukoo, siellä alkaa tori; ja missä tori alkaa, siellä alkaa myös suurten näyttelijäin melu ja myrkyllisten kärpästen surina.

Maailmassa eivät parhaimmat asiat kelpaa vielä mihinkään ilman että joku ne ensin esittää: suuriksi miehiksi kansa kutsuu näitä esittäjiä.

Vähän ymmärtää kansa suurta, se on: luovaa. Mutta kaikkia suurten asiain esittäjiä ja näyttelijöitä se tajuaa.

Uusien arvojen keksijäin ympäri pyörii maailma: näkymättömästi se pyörii. Mutta näyttelijäin ympäri pyörii kansa ja maine: sellainen on "maailman meno."

Henkeä on näyttelijällä, vähän kuitenkin hengen omaatuntoa. Alati hän uskoo siihen, jolla hän vahvimmin saa toiset uskomaan, — uskomaan itseensä!

Huomenna hänellä on uusi usko ja ylihuomenna uudempi. Kerkeät aistit hänellä on, kuten kansalla, ja vaihtelevat säät.

Heittää kumoon — se on hänestä: todistaa. Tehdä hulluksi — se on hänestä: vakuuttaa. Ja veri on hänestä kaikkein paras syy.

Totuutta, joka vain herkkiin korviin hiipii, kutsuu hän valheeksi ja ei-miksikään. Totisesti, hän uskoo vain jumaliin, jotka pitävät suurta melua maailmassa!

Täynnä meluavia ilvehtijöitä on tori — ja kansa kerskuu suurista miehistään: he ovat heille hetken herroja.

Mutta hetki ahdistaa heitä: niin he ahdistavat sinua. Ja sinultakin he tahtovat myöntöä tai kieltoa. Voi, sinä tahdot istuimesi puolesta- ja vastaanolemisen välille asettaa.

Älä ole kateellinen noille ehdottomille ja tungettelevaisille, sinä totuuden rakastaja! Ei totuus tarttunut vielä milloinkaan ehdottoman käsivarteen.

Näiden äkillisten tähden käy takaisin varmuuteesi: ainoastaan torilla käydään kimppuun myöntöä tai kieltoa kysymällä.

Hitaita ovat kaikkien syvien kaivojen elämykset: kauan täytyy heidän odottaa ennenkuin tietävät, mitä heidän syvyyteensä putosi.

Toria ja mainetta pakenee kaikki suuri: kaukana turulta ja maineesta asuivat ammoisista ajoista uusien arvojen keksijät.

Pakene, ystäväni, yksinäisyyteesi: minä näen sinut myrkyllisten kärpästen pistämänä. Pakene sinne, missä raaka, väkevä tuuli puhaltaa!

Pakene yksinäisyyteesi! Sinä elit liian lähellä pieniä ja viheliäisiä. Pakene heidän näkymätöntä kostoaan! Sinua kohtaan he eivät ole mitään muuta kuin kostoa.

Älä kohota enää kättä heitä vastaan! Lukemattomat he ovat, eikä sinun tehtäväsi ole olla kärpäsläpsänä.

Lukemattomat nuo pienet ja viheliäiset ovat; ja monen ylvään rakennuksen veivät pelkät sadepisarat ja rikkaruohot perikatoon.

Sinä et ole mikään kivi, mutta monet pisarat ovat tehneet sinut jo ontoksi. Halkeava sinä olet kerran ja rapeutuva monista pisaroista.

Myrkyllisten kärpästen uuvuttamana minä näen sinut, verille raavittuna näen sinut sadasta kohden; ja sinun ylpeytesi ei tahdo edes suuttua.

Verta tahtoivat he sinusta kaikessa viattomuudessa, verta himoitsevat heidän verettömät sielunsa — ja he pistävät senvuoksi kaikessa viattomuudessa.

Mutta sinä syvä, sinä kärsit liian syvästi pienistäkin haavoista; ja ennenkuin vielä olit parantunut, matoivat jo samat myrkkymatelijat jälleen kätesi yli.

Liian ylpeä sinä olet surmaamaan näitä herkuttelijoita. Mutta ole varuillasi, ettei kohtaloksesi tule kantaa kaikkea niiden myrkyllistä vääryyttä!

Ylistykselläänkin he surisevat ympärilläsi: tungettelevaisuutta on heidän ylistyksensä. He tahtovat ihosi ja veresi läheisyyttä.

He imartelevat sinua kuin jumalaa tai perkelettä; he vinkuvat edessäsi kuten jumalan tai perkeleen edessä. Mitä siitä? Imartelijoita he ovat ja vinkujia, eivätkä sen enempää.

Usein tekeytyvät he myös sinulle rakastettaviksi. Mutta se oli alati pelkurien viisautta. Niin, pelkurit ovat viisaita!

He mietiskelevät sinusta paljon ahtaalla sielullaan, arveluttava sinä olet heille alati. Kaikki, josta paljon mietiskellään, käy arveluttavaksi.

He rankaisevat sinua kaikista hyveistäsi. Perinpohjin he antavat sinulle anteeksi vain — hairahduksesi.

Koska olet lempeä ja mieleltäsi hurskas, niin sinä sanot: "viattomia he ovat pieneen olemassaoloonsa." Mutta heidän ahdas sielunsa ajattelee: "Rikosta on kaikki suuri olemassaolo."

Silloinkin kun olet heille lempeä, tuntevat he, että heitä halveksit; ja he palkitsevat sinulle hyväntyösi tekemällä sinulle salassa pahaa.

Sinun sanaton ylpeytesi on heille aina vastenmielistä; he riemuitsevat, jos sinä kerran olet kyllin vaatimaton ollaksesi turhamainen.

Sen, mistä ihmisessä pääsemme tietoon, sen viritämme hänessä myös tuleen. Niinpä kavahda itseäsi pienistä!

Sinun edessäsi he tuntevat itsensä pieniksi, ja heidän alhaisuutensa kiiluu ja hehkuu sinua vastaan näkymättömässä kostossa.

Etkö huomannut, miten usein he kävivät äänettömiksi, kun astuit heidän joukkoonsa, ja miten heidän voimansa jätti heidät kuin savu sammuvan tulen?

Niin, ystäväni, lähimmäistesi paha omatunto sinä olet: sillä he eivät ole sinun arvoisiasi. Siksi he vihaavat sinua ja imisivät mielellään sinun vertasi.

Sinun lähimmäisesi tulevat aina olemaan myrkyllisiä kärpäsiä; sen, mikä suurta on sinussa, — sen juuri täytyy tehdä heidät myrkyllisemmiksi ja yhä kärpäsmäisemmiksi.

Pakene, ystäväni, yksinäisyyteesi ja sinne, missä raaka, väkevä tuuli puhaltaa! Ei ole sinun tehtäväsi olla kärpäsläpsänä. —

Näin puhui Zarathustra.

Siveydestä.

Minä rakastan metsää. Kaupungeissa on inhoittavaa elää: siellä on liian paljon kiimaisia.

Eikö ole parempi joutua murhamiehen käsiin kuin kiimaisen naisen uniin?

Mutta katsokaa toki noita miehiä: heidän silmänsä sen sanoo — he eivät tiedä mitään parempaa maan päällä kuin maata naisen vieressä.

Liejua on heidän sielunsa pohjassa; ja voi, jos heidän liejullaan on vielä henkikin!

Kunpa edes olisitte täydellisiä kuin eläimet! Mutta eläimeen kuuluu viattomuus.

Neuvonko minä teitä kuolettamaan aistejanne? Minä neuvon teitä aistien viattomuuteen.

Neuvonko minä teitä siveyteen? Siveys on muutamilla hyve, mutta monilla miltei pahe.

Nämä tosin pidättäytyvät: mutta narttu aistillisuus vilkuu kateellisesta kaikesta, mitä he tekevät.

Vielä heidän hyveittensä huipullekin ja aina lämmöttömään henkeenkin saakka seuraa heitä tämä eläin ja sen rauhattomuus.

Ja miten nöyrästi narttu aistillisuus osaa kerjätä itselleen hiukkasen henkeä, kun lihapala siltä kielletään.

Te rakastatte murhenäytelmiä ja kaikkea, mikä sydäntä järkyttää?
Mutta minä olen epäluuloinen narttuanne kohtaan.

Teillä on liian julmat silmät ja himokkaasti te etsitte katseillanne kärsiviä. Eikö ole vain teidän hekumanne pukeutunut valhepukuun nimittäen itsensä sääliksi?

Ja tämän vertauksen annan myös teille: useat, jotka tahtoivat ajaa ulos perkeleensä, menivät silloin itse sikoihin.

Kenestä siveys tuntuu raskaalta, häntä on neuvottava jättämään se: ettei se tulisi tieksi helvettiin — se on sielun liejuksi ja kiimaksi.

Puhunko likaisista asioista? Se ei ole minulle pahinta.

Ei astu tietäväinen vastenmielisesti totuuden veteen jos se on likaista, vaan jos se on matalaa.

Totisesti, sellaisia on, jotka ovat siveellisiä perinpohjin: he ovat sydämeltään lempeämpiä, he nauravat mieluummin ja useammin kuin te.

He nauravat siveydellekin ja kysyvät: "mitä on siveys!

"Eikö siveys ole hulluutta? Mutta tämä hulluus tuli luoksemme emmekä me hänen luokseen.

"Me tarjosimme tälle vieraalle majan ja sydämen: nyt hän asuu luonamme, — viipyköön hän niin kauan kuin häntä haluttaa!"

Näin puhui Zarathustra.

Ystävästä.

"Alati on luonani yksi liikaa" — näin ajattelee erakko. "Alati yksi kertaa yksi — se tekee ajanmittaan kaksi!"

Minä ja Minuni ovat alati liian kiihkeässä keskustelussa: miten kestää sitä, ellei olisi ystävää?

Alati on erakolle ystävä kolmas: kolmas on koho, joka estää keskustelun noiden kahden välillä vajoamasta syvyyteen.

Oi, liian paljon syvyyksiä on kaikille erakoille. Siksi he niin kaipaavat ystävää ja hänen korkeuttaan.

Meidän uskomme toisiin ilmaisee, missä mielellämme uskoisimme itseemme. Meidän kaipuumme ystävään on ilmiantajamme.

Ja usein tahdotaan rakkaudella vain sivuuttaa kateus. Ja usein hyökätään kimppuun ja hankitaan vihollinen, jotta oma alttius hyökkäyksille pysyisi salassa.

"Ole ainakin viholliseni!" — niin puhuu todellinen kunnioitus, se, joka ei uskalla pyytää ystävyyttä.

Jos tahdotaan omistaa ystävä, niin täytyy myöskin tahtoa käydä sotaa hänen puolestaan: ja käydäkseen sotaa, täytyy myös osata olla vihollinen.

Ystävässään tulee myöskin vihollista kunnioittaa. Voitko lähestyä ystävääsi häneen liittymättä?

Ystävässään tulee omistaa parhain vihollisensa. Sinun tulee olla sydämelläsi häntä lähinnä, kun häntä vastustat.

Sinä et tahdo ystäväsi edessä kantaa mitään pukua? Ystäväsi kunnia se on oleva, että annat itsesi hänelle sellaisena kuin olet? Mutta hän toivottaa sinut senvuoksi hiiteen!

Ken ei tee itsestään mitään salaisuutta, hän nostaa pahaa verta: niin suuresti teillä on syytä pelätä alastomuutta! Niin, jos te olisitte jumalia, silloin te saisitte hävetä vaatteitanne!

Sinä et voi kyllin kauniiksi itseäsi ystävällesi koristaa: sillä sinun tulee olla hänelle nuoli ja kaipuu yli-ihmiseen.

Joko olet nähnyt ystäväsi nukkuvan, — niin että olisit huomannut, minkä näköinen hän on? Millaiset toki muutoin ovat ystäväsi kasvot? Omat kasvosi ne ovat karkeassa ja puutteellisessa kuvastimessa.

Joko olet nähnyt ystäväsi nukkuvan? Eikö sinua kauhistuttanut, että ystäväsi on sen näköinen? Oi, ystäväni, ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi.

Ymmärtämisessä ja vaikenemisessa on ystävä oleva mestari: et sinä kaikkea saa tahtoa nähdä. Sinun unesi on ilmaiseva, mitä ystäväsi valveillaan tekee.

Ymmärtäminen olkoon säälisi: jotta ensin saisit tietää, tahtooko ystäväsi sääliä. Ehkä hän rakastaa sinussa murtumatonta silmää ja iäisyyskatsetta.

Sääli ystävää kohtaan kätkeytyköön kovaan kuoreen, hampaan olet katkaiseva sitä purressasi. Niin on sillä oleva hienoutensa ja sulonsa.

Oletko puhdas ilma ja yksinäisyys ja leipä ja lääke ystävällesi? Moni ei saata katkoa omia kahleitaan ja kuitenkin hän on ystävälleen vapauttaja.

Oletko sinä orja? Silloin et voi olla ystävä. Oletko tyranni? Silloin sinulla ei voi olla ystäviä.

Liian kauan on naisessa ollut orja ja tyranni kätkeytyneenä. Sentähden nainen ei ole vielä ystävyyteen mahdollinen: hän tuntee ainoastaan rakkauden.

Naisen rakkaudessa on vääryyttä ja sokeutta kaikkea sitä kohtaan, mitä hän ei rakasta. Ja naisen ymmärtäväisessäkin rakkaudessa on yhä vielä hyökkäystä ja salamaa ja yötä valon rinnalla.

Vielä ei nainen ole ystävyyteen mahdollinen: kissoja ovat naiset yhä vielä ja lintuja. Tai, parhaimmassa tapauksessa, lehmiä.

Vielä ei nainen ole ystävyyteen mahdollinen. Mutta sanokaa minulle, miehet, kuka sitten teistä on ystävyyteen mahdollinen?

Voi teidän viheliäisyyttänne, te miehet, ja teidän sielunne itaruutta! Niin paljon kuin te annatte ystävälle, sen tahdon minä antaa viholliselleni, enkä ole siitä tuleva köyhemmäksi.

Toveruutta on olemassa: kunpa olisi olemassa ystävyyttä! —

Näin puhui Zarathustra.

Tuhannesta ja yhdestä päämaalista.

Monta maata näki Zarathustra ja monta kansaa: niin hän löysi monen kansan hyvän ja pahan. Mitään suurempaa valtaa ei Zarathustra löytänyt maan päällä kuin hyvän ja pahan.

Elää ei voisi yksikään kansa, joka ei ensin arvoja arvioisi; mutta jos se tahtoo itseään säilyttää, niin se ei saa arvioida kuten naapuri arvioi.

Paljon on sellaista, jota toinen kansa kutsui hyväksi ja toinen häväistykseksi ja pilkaksi: niin minä havaitsin sen olevan. Paljon on sellaista, jota havaitsin täällä kutsuttavan pahaksi ja tuolla kunnian purppuralla koristettavan.

Milloinkaan ei naapuri ymmärtänyt naapuriaan: alati hänen sielunsa ihmetteli naapurin harhaluuloja ja pahuutta.

Hyvyyksien taulu riippuu jokaisen kansan yllä. Katso, se on sen voittojen taulu; katso, se on ääni sen tahdosta valtaan.

Ylistettävää on, mitä se pitää vaikeana; mikä välttämätöntä on ja vaikeata, se on hyvää; ja mikä korkeimmasta hädästä vielä vapauttaa, tuo harvinainen, vaikein, — sitä se ylistää pyhäksi.

Mikä aiheuttaa sen, että se hallitsee ja voittaa ja loistaa, naapurinsa peloksi ja kateudeksi: sitä se pitää korkeana, ensimäisenä, määräävänä, kaikkien asiain ajatuksena.

Totisesti, veljeni, jos sinä ensin olet oppinut tuntemaan jonkun kansan hädän ja maan ja taivaan ja naapurin: niin sinä arvaat kaiketi sen voittojen lain, ja miksi se näitä portaita myöten toiveeseensa kohoaa.

"Alati tulee sinun olla ensimäinen ja kaikkia muita etevämpi: ketään ei tule sinun kateellisen sielusi rakastaa, paitsi ystävää" — tämä sai kreikkalaisen sielun värisemään: niin hän kulki polkuaan suuruuteen.

"Puhua totta ja taitavasti käyttää jousta ja nuolta" — niin ajatteli se kansa suloisesti ja samalla raskaasti, mistä nimeni johtuu — nimi, joka on minulle suloinen ja samalla raskas.

"Kunnioittaa isää ja äitiä ja aina sielun syvimmästä saakka noutaa heidän mieltään": tämän voiton taulun ripusti eräs toinen kansa ylitsensä ja tuli mahtavaksi ja ikuiseksi senkautta.

"Osottaa uskollisuutta ja uskollisuuden tähden panna alttiiksi kunnia ja veri pahoissa ja arveluttavissakin asioissa": tällä opilla voitti eräs toinen kansa itsensä, ja näin itsensä voittaen se tuli korkeista toiveista raskaaksi.

Totisesti ihmiset ovat antaneet itselleen kaiken hyvänsä ja pahansa. Totisesti, he eivät sitä ottaneet, he eivät sitä löytäneet, ei se pudonnut heille alas äänenä taivaasta.

Arvon asetti ihminen ensin asioihin säilyttääkseen itsensä, — hän loi ensin asian tarkoituksen, ihmistarkoituksen! Senvuoksi hän on antanut itselleen nimen "ihminen", se on: arvioiva.

Arvioiminen on luomista: kuulkaa se, te luovat! Arvioiminen itse on kaikkien arvioitujen asiain aarre ja koru.

Vasta arvioimisen kautta on olemassa arvoa: ja ilman arvioimista olisi olemassaolon pähkinä ontto. Kuulkaa se, te luovat!

Arvojen muutos, — se on luovien muutosta. Alati se hävittää, jonka täytyy olla luova.

Luovia olivat ensin kansat ja vasta myöhään yksityiset; totisesti, yksityinen itse on vielä nuorin luominen.

Kerran kansat ripustivat taulun hyvästä ylitsensä. Rakkaus, joka tahtoo hallita, ja rakkaus, joka tahtoo totella, loivat itselleen yhdessä sellaisia tauluja.

Vanhempi on halu laumaan kuin halu Minään; ja niin kauan kuin hyvän omantunnon nimi on lauma, sanoo ainoastaan paha omatunto: Minä.

Totisesti, viekas Minä, tuo lemmetön, joka tahtoo hyötyään monen hyödyssä: se ei ole lauman alkuperä, vaan sen perikato.

Rakastavaisia ne olivat alati ja luovia, ne loivat hyvän ja pahan.
Rakkauden tuli hehkuu kaikkien hyveiden nimessä ja vihan tuli.

Monta maata näki Zarathustra ja monta kansaa: mitään suurempaa valtaa ei Zarathustra löytänyt maan päällä kuin rakastavaisten teot: "hyvä" ja "paha" on niiden nimi.

Totisesti, hirviö on tämän ylistämisen ja moittimisen valta. Sanokaa minulle, veljet, kuka sen lannistaa? Sanokaa, kuka heittää kahleen tämän eläimen tuhannelle niskalle?

Tuhannen päämaalia oli tähän saakka olemassa, sillä olemassa oli tuhannen kansaa. Vain kahle noilta tuhannelta niskalta puuttuu vielä, se ainoa päämaali puuttuu. Vielä ei ihmiskunnalla ole mitään päämaalia.

Mutta sanokaa minulle veljeni: jos päämaali vielä puuttuu ihmiskunnalta, eikö silloin puutu myös — vielä itse ihmiskuntaa? —

Näin puhui Zarathustra.

Lähimmäisenrakkaudesta.

Te tungeskelette lähimmäisen ympärillä ja teillä on kauniita sanoja siitä. Mutta minä sanon teille: teidän lähimmäisenrakkautenne on teidän viheliäinen rakkautenne omaan itseenne.

Te pakenette itseänne lähimmäisen luo ja tahtoisitte tehdä siitä itsellenne hyveen: mutta minä ymmärrän teidän "epäitsekkäisyytenne".

Sinä on vanhempi kuin Minä; Sinä on julistettu pyhäksi, mutta ei vielä Minä: niin tungeskelee ihminen lähimmäisen luo.

Neuvonko minä teitä lähimmäisenrakkauteen? Pikemmin neuvon teitä pakenemaan lähimmäistä ja rakastamaan kaukaisinta.

Korkeampaa kuin rakkaus lähimmäiseen on rakkaus kaukaisimpaan ja tulevaiseen; korkeampaa vielä kuin rakkaus ihmiseen on minusta rakkaus asioihin ja haamuihin.

Tuo haamu, joka edessäsi kiitää, veljeni, on sinua kauniimpi; miksi et anna sille lihaasi ja luitasi? Mutta sinä pelkäät ja juokset lähimmäisesi luo.

Te ette siedä omaa itseänne ettekä rakasta kyllin itseänne: nyt te tahdotte vietellä lähimmäistä rakkauteen ja kullata itseänne hänen erhetyksellään.

Minä tahtoisin, että te olisitte väsyneitä kaikenlaisiin lähimmäisiin ja lähimmäisten naapureihin; niin täytyisi teidän itsestänne luoda ystävänne ja hänen tulviva sydämensä.

Te kutsutte todistajan, kun tahdotte puhua hyvää itsestänne; ja kun te olette houkutelleet hänet uskomaan hyvää itsestänne; niin te itse ajattelette hyvää itsestänne. Ei ainoastaan se valhettele, joka puhuu vasten tietoaan, vaan se vasta oikein valhettelee, joka puhuu vasten tietämättömyyttään. Ja niin te puhutte itsestänne seurustelussa ja petätte valheellanne naapuria.

Näin puhuu narri: "seurustelu ihmisten kanssa pilaa luonteen, vallankin ellei sitä ole."

Toinen menee naapurin luo, koska hän etsii itseään, ja toinen, koska hän tahtoo kadottaa itsensä. Teidän kehno rakkautenne omaan itseenne tekee teille yksinäisyydestä vankilan.

Kaukaisemmat ne ovat, jotka rakkautenne lähimmäiseen maksavat; ja kussa vain teitä viisi kokoontuu, siellä kuudennen aina täytyy kuolla.

Minä en rakasta myöskään teidän juhlianne: liian monta näyttelijää minä havaitsin niissä, ja katselijatkin käyttäytyivät usein kuin näyttelijät.

Minä en julista teille lähimmäistä, vaan ystävän. Ystävä olkoon teille maan juhla ja aavistus yli-ihmisestä.

Minä julistan teille ystävän ja hänen tulvivan sydämensä. Mutta täytyy ymmärtää olla sieni, jos tahtoo saada omakseen tulvivien sydänten rakkauden.

Minä julistan teille ystävän, jossa maailma on valmiina, hyvän malja, — luovan ystävän, jolla alati on valmis maailma antaa lahjaksi.

Ja kuten maailma häneltä vyöryi kappaleiksi, vyöryy se hänelle jälleen kehiä tehden kokonaiseksi, kuten hyvän synty pahasta, kuten tarkoituksen synty sattumasta.

Tulevaisuus ja kaukaisin olkoon syysi nykyisyyteesi: ystävässäsi tulee sinun yli-ihmistä syynäsi rakastaa.

Veljeni, lähimmäistä minä en neuvo teitä rakastamaan: minä neuvon teitä rakastamaan kaukaisinta. —

Näin puhui Zarathustra.

Luovan teistä.

Tahdotko, veljeni, käydä yksinäisyyteen? Tahdotko etsiä tien itseesi?
Viivy vielä hetkinen ja kuuntele minua.

"Ken etsii, hän joutuu helposti itse hukkaan. Kaikki yksinäisyys on rikosta": näin puhuu lauma. Ja sinä kuuluit kauan laumaan.

Lauman ääni on sinussakin vielä kaikuva. Ja kun sanot: "minulla ei ole enää yhteistä omaatuntoa teidän kanssanne", niin se on oleva valitus ja tuska.

Katso, itse tämän tuskan synnytti tuo yhteinen omatunto, ja tuon omantunnon viimeinen kimallus hehkuu vielä murheessasi.

Mutta sinä tahdot kulkea murheesi tietä, joka on tie itseesi? Niinpä näytä minulle oikeutesi ja voimasi siihen!

Oletko sinä uusi voima ja uusi oikeus? Ensimäinen liikunto? Itsestään pyörivä pyörä? Voitko pakottaa tähdetkin itseäsi kiertämään?

Oi, niin paljon on olemassa himoa korkeuteen! Kunnianhimoisten kouristuksia on niin monessa! Näytä minulle, ettet ole yksi noista himokkaista ja kunnianjanoisista!

Oi, niin monta suurta ajatusta on olemassa, jotka eivät saa muuta aikaan kuin palkeet: ne paisuttavat ja tekevät tyhjemmiksi.

Vapaaksi sinä kutsut itseäsi? Sinun hallitsevan ajatuksesi minä tahdon kuulla, enkä sitä, että olet pelastunut ikeestä.

Oletko sellainen, jolla oli oikeus pelastua ikeestä? On olemassa monia, jotka viskasivat pois viimeisen arvonsa, viskatessaan pois orjuutensa.

Vapaa mistä? Mitä koskee se Zarathustraan? Mutta selvästi tulee sinun silmäsi julistaa: vapaa mihinkä?

Voitko sinä antaa itsellesi pahasi ja hyväsi ja ripustaa tahtosi laiksi ylitsesi? Voitko olla oma tuomarisi ja lakisi toimeenpanija?

Peljättävää on olla kahdenkesken oman lakinsa tuomarin ja toimeenpanijan kanssa. Näin singotaan tähti ulos autioon avaruuteen ja yksinäisyyden jäiseen henkäilyyn.

Tänään sinä kärsit vielä monista, sinä yksinäinen: tänään on sinulla vielä rohkeutesi kokonaan ja toiveesi.

Mutta kerran on yksinäisyytesi tekevä sinut väsyneeksi, kerran on ylpeytesi taipuva ja rohkeutesi lannistuva. Huutava olet sinä kerran: "minä olen yksin!"

Kerran et ole enää näkevä korkeatasi ja matalasi olet näkevä liian läheltä; ylhäinenkin itsessäsi on sinua peloittava kuin kummitus. Huutava sinä olet kerran: "Kaikki on petosta!"

On olemassa tunteita, jotka tahtovat surmata yksinäisen; ellei se heille onnistu, no niin, silloin heidän itsensä täytyy kuolla! Mutta voitko sinä olla murhaaja?

Tunnetko, veljeni, jo sanan "ylenkatse"? Ja tuskan oikeudentunnossasi olla oikeamielinen niitä kohtaan, jotka sinua ylenkatsovat?

Sinä pakotat monet oppimaan itsesi uudestaan; siitä he syyttävät sinua ankarasti. Sinä tulit lähelle heitä ja kävit kuitenkin ohi: sitä he eivät anna sinulle milloinkaan anteeksi.

Sinä nouset yläpuolelle heitä: mutta mitä korkeammalle kohoat, sitä pienemmäksi sinä käyt kateuden silmässä. Mutta lentävää vihataan eniten.

Mitenkä te olisitte oikeamielisiä minua kohtaan! — tulee sinun sanoa — minä valitsen itselleni teidän vääryytenne minulle omistettuna osana.

Vääryyttä ja saastaa he viskaavat yksinäisen perästä: mutta, veljeni, jos tahdot olla tähti, niin sinä et saa loistaa heille vähemmän senvuoksi!

Ja kavahda itseäsi hyvistä ja vanhurskaista! He ristiinnaulitsevat mielellään ne, jotka löytävät itselleen oman hyveensä, — he vihaavat yksinäistä.

Kavahda itseäsi myöskin pyhästä yksinkertaisuudesta! Kaikki on sille epäpyhää, mikä ei ole yksinkertaista; se leikkii myös kernaasti tulella — polttorovioiden tulella.

Ja kavahda itseäsi myöskin rakkautesi hyökkäyksistä! Liian pian ojentaa yksinäinen kätensä vastaantulevalle.

Usealle ihmiselle sinun ei tule antaa kättä, vaan ainoastaan käpälä: ja minä tahdon, että käpälässäsi olisi myös kynnet.

Mutta pahin vihollisesi, jonka voit kohdata, olet sinä aina oleva itse itsellesi; luolissa ja metsissä sinä itse vaanit itseäsi.

Yksinäinen, sinä kuljet tietä, joka johtaa itseesi! Ja itsesi ohi vie sinut tiesi ja ohi seitsemän perkeleesi!

Kerettiläinen sinä olet oleva itsellesi ja noita ja tietäjä ja narri ja epäilijä ja pyhänrikkoinen ja konna.

Polttaa sinun täytyy tahtoa itsesi omassa liekissäsi: mitenkä sinä mielisit tulla uudeksi, ellet ensin ole tullut tuhkaksi!

Yksinäinen, sinä kuljet luovan tietä: jumalan sinä tahdot luoda itsellesi seitsemästä perkeleestäsi!

Yksinänen, sinä kuljet rakastavan tietä: itseäsi sinä rakastat ja senvuoksi sinä halveksit itseäsi, kuten ainoastaan rakastavat halveksivat.

Luoda tahtoo rakastava, koska hän halveksii! Mitä se tietää rakkaudesta, jonka ei täytynyt halveksia juuri sitä, mitä hän rakasti!

Käy rakkautesi kanssa yksinäistymiseesi ja luomisesi kanssa, veljeni; ja vasta myöhään on oikeus ontuen seuraava sinua.

Käy kyynelineni yksinäistymiseesi, veljeni. Minä rakastan sitä, joka tahtoo luoda itseään ylempää ja käy niin perikatoon. —

Näin puhui Zarathustra.

Vanhoista ja nuorista naisista.

Miksi hiivit niin arkana hämyssä, Zarathustra? Ja mitä pidät niin varovasti kätkössä viittasi alla?

"Onko se aarre, jonka olet saanut lahjaksi? vai lapsi, joka on sinulle syntynyt? Vai käytkö nyt itse varkaitten teillä, sinä pahojen ystävä?" —

Totisesti, veljeni! puhui Zarathustra, se on aarre, jonka olen saanut lahjaksi: pieni totuus se on, jota minä kannan.

Mutta se on vallaton kuin pieni lapsi, ja ellen tuki sen suuta, niin se huutaa ylen äänekkäästi.

Kun minä kuljin tänään yksin tietäni auringon laskun aikaan, niin tuli vastaani vanha nainen ja puhui näin sielulleni:

"Paljon on Zarathustra puhunut meille naisillekin, mutta milloinkaan hän ei puhunut meille naisesta."

Ja minä vastasin hänelle: "naisesta tulee puhua ainoastaan miehille."

"Puhu minullekin naisesta, hän sanoi; olen kyllin vanha unhoittamaan sen heti jälleen."

Ja minä noudatin tuon vanhan naisen mieltä ja puhuin näin hänelle:

Naisessa on kaikki arvoitusta, ja kaikella, mitä naisessa on, on yksi ainoa selitys: sen nimi on raskaus.

Mies on naiselle välikappale: päämaali on aina lapsi. Mutta mitä on nainen miehelle?

Kahta tahtoo oikea mies: vaaraa ja leikkiä. Siksi hän tahtoo naista, vaarallisinta leikkikalua.

Mies on kasvatettava sotaan ja nainen soturin virvoitukseksi: kaikki muu on hulluutta.

Liian makeita hedelmiä — niistä ei soturi pidä. Senvuoksi hän pitää naisesta; karvas on suloisinkin nainen.

Paremmin kuin yksikään mies ymmärtää nainen lapsia, mutta mies on lapsellisempi kuin nainen.

Oikeassa miehessä piilee lapsi. Ylös naiset, niinpä löytäkää lapsi miehessä!

Leikkikalu olkoon nainen, puhdas ja hieno, jalokiven kaltainen, sen maailman hyveitten kirkastama, jota ei vielä ole.

Tähden säde loistakoon rakkaudessanne! Toiveenne olkoon: "kunpa synnyttäisin yli-ihmisen!"

Olkoon rakkaudessanne urhoollisuutta! Käykää rakkaudellanne sen kimppuun, mikä teitä peloittaa.

Olkoon rakkaudessanne teidän kunnianne! Vähän ymmärtää nainen muutoin kunniasta. Mutta tämä olkoon teidän kunnianne: rakastaa alati enemmän kuin teitä rakastetaan, eikä milloinkaan olla toisena.

Mies peljätköön naista silloinkuin tämä rakastaa: silloin hän panee kaikki alttiiksi, ja kaikki muu on hänelle arvotonta.

Mies peljätköön naista silloinkuin tämä vihaa: sillä mies on sielunsa pohjasta ainoastaan paha, mutta nainen alhainen.

Ketä nainen vihaa eniten? — Näin puhui rauta magnetille: "minä vihaan sinua eniten, koska sinä vedät, mutta et ole kyllin vahva vetämään luoksesi."

Miehen onni on: minä tahdon. Naisen onni on: hän tahtoo.

"Katso, juuri nyt tuli maailma täydelliseksi!" — näin ajattelee jokainen nainen, kun hän tottelee täydestä rakkaudesta.

Ja totella täytyy naisen ja löytää syvyys pintaansa. Pintaa on naisen mieli, liikkuva ja rauhaton kalvo matalan veden yllä.

Mutta miehen mieli on syvä, sen virta kohisee maanalaisissa kuiluissa: nainen aavistaa hänen voimansa, mutta ei ymmärrä sitä. —

Silloin vanha nainen vastasi minulle: "Paljon kaunista on Zarathustra puhunut ja vallankin niille, jotka sellaiseen ovat kyllin nuoria.

"Kummallista on, vähän tuntee Zarathustra naisia, ja kuitenkin hän on oikeassa puhuessaan heistä! Johtuuko se siitä, ettei naisessa ole mikään mahdotonta?

"Ja nyt ota kiitokseksi pieni totuus! Minä toki olen kyllin vanha sanoakseni sen!

"Kääri se ja tuki sen suu: muutoin se huutaa liian äänekkäästi, tuo pieni totuus."

"Anna minulle, nainen, pieni totuutesi!" sanoin minä. Ja näin puhui vanha nainen:

"Sinä menet naisten luo? Älä unhoita ruoskaa!" —

Näin puhui Zarathustra.

Käärmeenpuremasta.

Eräänä päivänä oli Zarathustra nukkunut viikunapuun alle, sillä ilma oli helteinen, ja käsivartensa hän oli laskenut kasvoilleen. Silloin tuli kyykäärme ja puri häntä kaulaan, niin että Zarathustra kirkaisi tuskasta. Kun hän oli ottanut käsivarren kasvoiltaan, loi hän silmänsä käärmeeseen: silloin tämä tunsi Zarathustran silmät, kääntyi kömpelösti ja tahtoi madella pois. "Odotahan, puhui Zarathustra; vielä et ole ottanut vastaan kiitostani! Sinä herätit minut oikeaan aikaan, tieni on vielä pitkä." "Lyhyt on nyt tiesi, sanoi kyykäärme surullisesti; minun myrkkyni surmaa." Zarathustra hymyili. "Milloinka on lohikäärme kuollut kyyn myrkkyyn? — sanoi hän. Mutta ota takaisin myrkkysi! Sinä et ole kyllin rikas lahjoittaaksesi sitä minulle." Silloin käärme lankesi uudelleen hänen kaulaansa ja nuoli hänen haavansa.

Kun Zarathustra kerran kertoi tämän oppilailleen, kysyivät he: "Ja mikä, oi Zarathustra, on kertomuksesi moraali?" Siihen Zarathustra vastasi näin:

Moraalin hävittäjäksi kutsuvat minua hyvät ja vanhurskaat: kertomukseni on epämoraalinen.

Mutta jos teillä on vihollinen, niin älkää palkitko hänelle pahaa hyvällä: sillä se olisi nöyryyttämistä. Vaan näyttäkää, että hän on tehnyt teille jotakin hyvää.

Ja mieluummin suuttukaa vielä kuin nöyryyttäkää! Ja jos teitä sadatellaan, niin minua ei miellytä, että te tahdotte sitten siunata. Mieluummin sadatelkaa hiukan mukaan!

Ja jos teitä kohtaan on tapahtunut suuri vääryys, niin tehkää nopeasti viisi pientä sen lisäksi! Kamalaa on sellaista katsella, jota vääryys yksin painaa.

Oletteko te tätä kuulleet ennen? Jaettu vääryys on puoli oikeutta. Ja sen tulee ottaa vääryys päälleen, joka saattaa sen kantaa!

Inhimillisempää on hiukan kostaa kuin ei lainkaan kostaa. Ja ellei rangaistus ole myöskin oikeus ja kunnia ylitsekäyväiselle, niin minua ei miellytä teidän rangaistuksennekaan.

Ylhäisempää on myöntää olevansa väärässä kuin pidättää itselleen oikeus, varsinkin jos on oikeassa. Siihen tulee olla vain kyllin rikas.

Enkä minä pidä teidän kylmästä oikeudentunnostanne; ja teidän tuomarienne silmästä katsoo alati pyöveli ja hänen kylmä rautansa.

Sanokaa, missä on oikeudentunto, joka on rakkautta näkevin silmin?

Niinpä löytäkää se rakkaus, joka ei ainoastaan kanna kaikkia rangaistuksia, vaan myös kaiken syyn!

Niinpä löytäkää se oikeudentunto, joka vapauttaa kaikki, paitsi sen joka tuomitsee!

Tahdotteko kuulla tämänkin? Sille, joka tahtoo olla perinpohjin oikeamielinen, käy itse valhekin ihmisystävällisyydeksi.

Mutta miten minä tahtoisin olla perinpohjin oikeamielinen! Miten minä voin antaa kullekin omansa! Tämä olkoon kylliksi: minä annan kullekin omani.

Lopuksi, veljeni, kavahtakaa itseänne tekemästä erakoille vääryyttä!
Miten erakko voisi unhoittaa! Miten hän voisi kostaa!

Syvän kaivon kaltainen on erakko. Helppo on sinne viskata kivi; mutta jos se vaipui aina pohjaan saakka, sanokaa, kuka tahtoo jälleen tuoda sen ylös?

Kavahtakaa itseänne erakkoa herjaamasta! Mutta jos sen olette tehneet, no niin, surmatkaa hänet silloin myös! —

Näin puhui Zarathustra.

Lapsesta ja avioliitosta.

Minulla on kysymys sinulle yksin, veljeni: kuten laskinluodin heitän minä tämän kysymyksen sieluusi, jotta saisin tietää, miten syvä se on.

Sinä olet nuori ja halajat lasta ja avioliittoa. Mutta minä kysyn sinulta: oletko sinä sellainen ihminen, joka saa halata itselleen lasta?

Oletko sinä voitollinen, itsesivoittaja, aistien hallitsija, hyveittesi herra? Näin minä kysyn sinulta.

Vai puhuuko toiveestasi eläin ja tarve? Vai yksinäisyys? Vai eripuraisuus itsesi kanssa?

Minä tahdon, että sinun voittosi ja vapautesi kaipaisi lasta. Eläviä muistomerkkejä sinun tulee rakentaa voitollesi ja vapautuksellesi.

Itseäsi ylempi sinun tulee rakentaa. Mutta ensin minä tahdon, että sinun itsesi täytyy olla hyvinrakennettu, oikeinmuodostunut ruumiilta ja sielulta.

Ei sinun tule ainoastaan lisääntyä, vaan kohota! Siihen sinua avioliiton yrttitarha auttakoon!

Korkeampi ruumis sinun tulee luoda, ensimäinen liikunto, itsestään pyörivä pyörä, — luova sinun tulee luoda.

Avioliitto: niin kutsun minä kahden tahtoa luoda yksi, joka enemmän on kuin ne, jotka sen loivat. Kunnioitukseksi toinen toistaan kohtaan sellaisen tahdon tahtojina kutsun minä avioliittoa.

Tämä olkoon avioliittosi tarkoitus ja totuus. Mutta se, jota nuo aivan-liian-monet kutsuvat avioliitoksi, nuo tarpeettomat, — oi, minkä nimen minä antaisin sille?

Oi tuota kahdenkeskistä sielun viheliäisyyttä! Oi tuota kahdenkeskistä sielun saastaa! Oi tuota kahdenkeskistä katalaa huvitusta!

Avioliitoksi he kutsuvat kaikkea tätä; ja he sanovat, että heidän avioliittonsa on säädetty taivaassa.

No, minua se ei miellytä, tuo tarpeettomien taivas! Ei, minua ei miellytä nuo taivaalliseen verkkoon takertuneet eläimet!

Kaukana pysyköön minusta myöskin se jumala, joka ontuen saapuu siunaamaan sitä, mitä hän ei yhdistänyt! Älkää naurako tuollaisille avioliitoille! Kenellä lapsella ei olisi syytä itkeä vanhempiensa takia?

Kelvolliselta näytti minusta tämä mies ja kypsältä maan tarkoitukseen: mutta kun näin hänen vaimonsa, tuntui minusta maa hullujenhuoneelta.

Niin, minä tahtoisin, että maa vapisisi kouristuksessa, kun pyhimys ja hanhi parittelevat keskenään.

Tämä pyrki kuin sankari totuuksiin, ja lopulta hän sai saaliikseen pienen somistetun valheen. Avioliitokseen hän sitä kutsuu.

Tuo oli seurustelussa kylmä ja valitsi kuin tuntija. Mutta yhdellä kertaa hän turmeli ainiaaksi seuransa: avioliitokseen hän sitä kutsuu.

Tuo etsi piikaista, jolla olisi enkelin hyveet. Mutta yhdellä erää hänestä tuli erään naisen piika, ja nyt tarvittaisiin, että hänestä tulisi vielä enkelikin.

Tarkoiksi minä huomasin kaikki ostajat, ja kaikilla on viekkaat silmät. Mutta vaimonsa ostaa ovelinkin vielä säkissä.

Monta lyhyttä hulluutta — se on teillä rakkautta. Ja teidän avioliittonne lopettaa monet lyhyet hulluudet pitkänä tuhmuutena.

Teidän rakkautenne naiseen ja naisen rakkaus mieheen: oi, kunpa se olisi sääliä kärsiviä ja kätketyitä jumalia kohtaan. Mutta enimmäkseen paljastaa kaksi eläintä toisensa.

Mutta teidän parhainkin rakkautenne on vain vääristelty vertaus ja tuskallinen hehku. Tulisoihtu se on, jonka tulee valaista teitä korkeammille teille.

Itseänne ylemmäksi tulee teidän kerran rakastaa! Niinpä oppikaa ensin rakastamaan! Ja senvuoksi teidän täytyy juoda rakkautenne karvas kalkki.

Karvautta on parhaimmankin rakkauden kalkissa: niin herättää se kaipuun yli-ihmiseen, niin herättää se janon sinuun, luovaan!

Jano luovalle, nuoli ja kaipuu yli-ihmiseen: puhu,veljeni, onko se tahtosi avioliittoon?

Pyhä on minulle sellainen tahto ja sellainen avioliitto. —

Näin puhui Zarathustra.

Vapaasta kuolemasta.

Monet kuolevat liian myöhään, ja muutamat kuolevat liian varhain. Outona kaikuu vielä oppi: "kuole oikeaan aikaan!" Kuole oikeaan aikaan: näin opettaa Zarathustra. Totta on, ken ei milloinkaan elä oikeaan aikaan, kuinka hän voisi koskaan kuolla oikeaan aikaan? Kunpa hän ei olisi milloinkaan syntynyt! — Tämän neuvon minä annan tarpeettomille.

Mutta nuo tarpeettomatkin tekevät vielä kuolemastaan tärkeän asian, ja tyhjinkin pähkinä tahtoo vielä tulla särjetyksi.

Tärkeältä kannalta ottavat kaikki eron elämästä: mutta vielä ei kuolema ole mikään juhla. Vielä eivät ihmiset ole oppineet, miten ihanimpia juhlia vietetään.

Täydelliseksi tekevän kuoleman minä näytän teille, kuoleman, joka tulee odaksi ja lupaukseksi eläville.

Kuolemansa kuolee täydelliseksitekijä voitollisena, toivovien ja lupaavien ympäröimänä.

Näin tulisi oppia kuolemaan, eikä olisi oleva yhtään juhlaa, missä ei sellainen kuoleva pyhittäisi elävien vannomisia.

Sellainen kuolema on paras; mutta toinen on: kuolla taistelussa ja tuhlata suuri sielu.

Mutta taisteleva vihaa yhtä paljon kuin voittaja teidän irvistävää kuolemaanne, joka hiipii esiin kuin varas — ja saapuu kuitenkin herrana.

Omaa kuolemaani minä ylistän teille, vapaata kuolemaa, joka saapuu koska minä tahdon.

Ja milloinka minun tulee tahtoa? — Kenellä on päämaali ja perillinen, hän tahtoo kuolemaa oikeaan aikaan päämaalin ja perillisen vuoksi.

Ja kunnioituksesta päämaalia ja perillistä kohtaan ei hän tule koskaan enää ripustamaan kuihtuneita seppeleitä elämän pyhäkköön.

Totisesti, minä en tahdo olla köydenpunojain kaltainen: he punovat säikeitään pitkälle ja kulkevat silloin itse aina takaperin.

Moni tulee myös liian vanhaksi totuuksilleen ja voitoilleen; hampaattomalla suulla ei ole enää oikeutta jokaiseen totuuteen.

Ja jokainen, joka tahtoo saada mainetta, sanokoon ajoissa jäähyväiset kunnialle ja harjoittakoon vaikeata taitoa — lähteä oikeaan aikaan.

Täytyy lakata antamasta syödä itseään, silloinkuin parhaimmalta maistuu: sen tietävät ne, jotka tahtovat, että heitä kauan rakastetaan.

Happamia omenia on tosin olemassa, joiden kohtalo tahtoo, että ne odottavat syksyn viimeiseen päivään: ja samassa ne tulevat kypsiksi, keltaisiksi ja kurttuisiksi.

Toisilla vanhenee ensin sydän ja toisilla henki. Ja muutamat ovat vanhuksia nuoruudessa: mutta myöhään nuori pysyy kauan nuorena.

Monelle elämä epäonnistuu: myrkkymato kalvaa hänen sydäntään. Niinpä hän katsokoon, että kuolema onnistuu hänelle sitä paremmin.

Moni ei tule milloinkaan suloiseksi, hän käy rumaksi jo kesällä.
Pelkuruus se on, joka pitää häntä kiinni oksassaan.

Aivan liian monet ovat ne, jotka elävät, ja liian kauan ne riippuvat oksissaan. Kunpa tulisi myrsky, joka ravistaisi kaiken tuon mädän ja madonsyömän puusta!

Kunpa saapuisi äkillisen kuoleman saarnaajia! Ne olisivat oikeita myrskyjä ja ravistajia elämänpuissa! Mutta minä kuulen saarnattavan vitkallista kuolemaa ja kärsivällisyyttä kaikkea "maallista" kohtaan.

Oi, te saarnaatte kärsivällisyyttä maallista kohtaan? Tämä maallinen se on, joka on liian kärsivällinen teitä kohtaan, te herjaajat!

Totisesti, liian varhain kuoli tuo heprealainen, jota vitkallisen kuoleman saarnaajat kunnioittavat: ja monen turmioksi sitten tuli se, että hän kuoli liian varhain.

Hän tunsi vasta ainoastaan heprealaisen kyyneleet ja alakuloisuuden, sekä hyvien ja vanhurskaiden vihan, heprealainen Jesus: silloin hänet valtasi kuolemankaipuu. Kunpa hän olisi jäänyt korpeen, kauaksi hyvistä ja vanhurskaista! Ehkä hän olisi oppinut elämään ja oppinut rakastamaan maata — ja nauruakin!

Uskokaa minua, veljeni! Hän kuoli liian varhain; hän olisi itse peruuttanut oppinsa, jos hän olisi tullut minun ikääni! Kyllin jalo hän oli peruuttamaan!

Mutta kypsymätön hän oli vielä. Kypsymättömästi nuorukainen rakastaa ja kypsymättömästi hän myös vihaa ihmistä ja maata. Sidotut ja raskaat ovat hänelle vielä luontonsa laatu ja hengensiivet.

Mutta miehessä on enemmän lasta kuin nuorukaisessa, ja vähemmin alakuloisuutta: paremmin hän ymmärtää kuolemaa ja elämää.

Vapaa kuolemaan ja vapaa kuolemassa, pyhä kieltäjä, kun ei ole enää aikaa myöntämiseen: näin hän ymmärtää kuolemaa ja elämää.

Että teidän kuolemanne ei olisi ihmisen ja maan solvaamista, ystäväni: sitä minä rukoilen itselleni teidän sielujenne hunajasta.

Teidän kuollessanne on teidän henkenne ja hyveenne hehkuva vielä kuin iltarusko yli maan: muutoin on teidän kuolemanne onnistunut teille huonosti.

Näin minä tahdon itse kuolla, jotta te, ystävät, minun takiani rakastaisitte enemmän maata; ja maaksi tahdon minä jälleen tulla, jotta minulla olisi rauha siinä, joka minut synnytti.

Totisesti, päämaali oli Zarathustralla, hän viskasi pallonsa: nyt olette te, ystävät, minun päämaalini perillisiä, teille minä viskaan kultaisen pallon.

Kaikista mieluimmin näen teidän, ystäväni, viskaavan tätä kultaista palloa! Senvuoksi minä viivyn vielä hetkisen maailmassa: suokaa se minulle anteeksi! —

Näin puhui Zarathustra.

Lahjoittavasta hyveestä.

1.

Kun Zarathustra oli sanonut jäähyväiset sille kaupungille, johon hänen sydämensä oli kiintynyt ja jonka nimi on "Kirjava lehmä" — seurasivat häntä monet, jotka kutsuivat itseään hänen oppilaiksensa, ja saattoivat häntä. Näin he joutuivat tienhaaraan: silloin Zarathustra sanoi heille, että hän tahtoi nyt kulkea yksin, sillä hän oli yksinkulkemisen ystävä. Mutta hänen oppilaansa ojensivat hänelle jäähyväisiksi sauvan, jonka kultaisessa kädensijassa käärme oli kiemurassa auringon ympärillä. Zarathustra iloitsi sauvasta ja nojautui sitä vasten; sitten hän puhui oppilailleen näin:

Sanokaa minulle: miten tuli kulta korkeimpaan arvoon? Senvuoksi, että se on harvinainen ja hyödytön ja hohtava ja lempeäloistoinen; se lahjoittaa alati itsensä.

Ainoastaan korkeimman hyveen kuvana tuli kulta korkeimpaan arvoon. Kuten kulta säteilee lahjoittavan katse. Kullan-loisto solmii rauhan kuun ja auringon välille.

Harvinainen on korkein hyve ja hyödytön, hohtava se on ja lempeäloistoinen. Lahjoittava hyve on korkein hyve.

Totisesti, minä ymmärrän teidät hyvin, oppilaani: te pyritte, kuten minäkin, lahjoittavaan hyveeseen. Mitä teillä olisi yhteistä kissojen ja susien kanssa?

Tämä on teidän janonne, tulla itse uhreiksi ja lahjoiksi: ja siksi te janootte koota kaikki rikkaudet sieluunne.

Kyllästymättömänä teidän sielunne halaa aarteita ja koruja, koska teidän hyveenne on kyllästymätön lahjoittamishalussa.

Te pakotatte kaikki kappaleet luoksenne ja itseenne, jotta ne virtaisivat teidän kaivostanne takaisin rakkautenne lahjoina.

Totisesti, kaikkien arvojen ryöstäjäksi täytyy sellaisen lahjoittavan rakkauden tulla; mutta eheäksi ja pyhäksi minä kutsun tätä itsekkäisyyttä. —

Toinen itsekkäisyys on olemassa, liian köyhä, nälkäinen, joka alati tahtoo varastaa, sairaitten itsekkäisyys, sairas itsekkäisyys.

Varkaan silmällä se katsoo kaikkea loistavaa; nälän himolla se mittelee sitä, jolla on runsaasti syötävää; ja alati se hiipien kiertää lahjoittavan pöytää.

Sairaus puhuu tuollaisesta himosta ja näkymätön rappeutuminen; sairaasta ruumiista puhuu tämän itsekkäisyyden varkaallinen himo.

Sanokaa minulle, veljeni: mikä on meille huonoa ja huonointa? Eikö se ole rappeutuminen? Ja rappeutumista me kohtaamme aina siellä, missä lahjoittavaa sielua puuttuu.

Ylöspäin käy meidän tiemme, lajista sen ylitse ylilajiin. Mutta kauhistus on meille tuo rappeuttava tarkoitusperä, joka puhuu: "kaikki minun hyväkseni."

Ylöspäin lentää meidän tarkoitusperämme: niin se on vertaus meidän ruumiistamme, vertaus korotuksesta. Tuollaisten korotusten vertauksia ovat hyveitten nimet.

Näin käy ruumis kautta aikakirjojen, tuo syntyväinen ja taistelevainen. Ja henki — mikä se on sille? sen taistelujen ja voittojen airut, toveri ja vastakaiku.

Vertauksia ovat hyvän ja pahan kaikki nimet: ne eivät puhu, ne viittaavat vain. Hullu se, joka tahtoo niiltä tietoa.

Ottakaa vaari, veljeni, joka hetkestä, jolloin teidän henkenne tahtoo puhua vertauksissa: siinä on teidän hyveenne synty.

Korotettu on silloin teidän ruumiinne ja ylösnoussut; riemullaan se haltioi hengen, jotta siitä tulee luova ja arvioiva ja rakastava ja kaikkien kappaleiden hyväntekijä.

Kun teidän sydämenne aaltoo leveänä ja täysinäisenä, virran lailla, siunauksena ja vaarana lähellä asuville: siinä on teidän hyveenne synty.

Kun te olette korotetut yläpuolelle ylistyksen ja moitteen, ja teidän tahtonne tahtoo käskeä kaikkia kappaleita rakastavan tahtona: siinä on teidän hyveenne synty.

Kun te halveksitte mukavuutta ja pehmeätä vuodetta, ettekä voi valmistaa vuodettanne kyllin kauaksi veltoista: siinä on teidän hyveenne synty.

Kun te olette yhden ainoan tahdon tahtojia ja kutsutte tätä kaiken hädän kääntymistä välttämättömyydeksenne: siinä on teidän hyveenne synty.

Totisesti, uusi hyvä ja paha se on! Totisesti, uusi, syvä kohina ja uuden lähteen ääni!

Valta se on, tuo uusi hyve; hallitseva ajatus se on, ja sen ympärillä viisas sielu: kultainen aurinko, ja sen ympärillä tiedon käärme.

2.

Tässä Zarathustra vaikeni hetkisen ja katseli rakkaudella oppilaitaan. Sitten hän jatkoi puhettaan näin: — ja hänen äänensä oli muuttunut.

Olkaa maalle uskolliset, veljeni, hyveenne voimalla! Teidän lahjoittava rakkautenne ja teidän tietonne palvelkoon maan tarkoitusta! Näin minä pyydän ja vannotan teitä.

Älkää antako sen lentää pois maallisesta ja siivillä piestä iankaikkisia seiniä! Oi, alati oli olemassa niin paljon tiehensä lentänyttä hyvettä!

Tuokaa, kuten minä, karannut hyve takaisin maahan — niin, takaisin ruumiiseen ja elämään: jotta se antaisi maalle sen tarkoituksen, ihmistarkoituksen!

Satoja kertoja tähänsaakka pakeni ja hairahti niin henki kuin hyvekin. Oi, meidän ruumiissamme asuu vielä kaikki tämä harha ja erhetys: ruumiiksi ja tahdoksi se on tullut siellä.

Satoja kertoja koetti ja erhettyi tähänsaakka niin henki kuin hyvekin. Niin, koe oli ihminen. Oi, paljon tietämättömyyttä ja erhetystä on tullut meissä ruumiiksi!

Ei ainoastaan vuosituhansien järki — vaan niiden hulluuskin puhkee meissä. Vaarallista on olla perillisenä.

Vielä me taistelemme askel askeleelta jättiläisen sattuman kanssa, ja koko ihmiskuntaa hallitsi tähänsaakka mielettömyys, tarkoituksettomuus.

Teidän henkenne ja teidän hyveenne palvelkoon maan tarkoitusta, veljeni; ja kaikkien kappaleiden arvo tulee teidän uudelleen asettaa! Senvuoksi teidän tulee olla taistelevia! Senvuoksi teidän tulee olla luovia!

Tietäen puhdistaa ruumis itsensä; tietämisellä koettaen se korottaa itsensä; tietäväiselle käy kaikki vietit pyhiksi; korotettu sielu tulee iloiseksi.

Lääkäri, auta itseäsi: niin sinä autat vielä sairaitasikin. Tämä olkoon hänen paras apunsa, että hän silmillä katselee sitä, joka itse parantaa itsensä.

Tuhannen polkua on olemassa, joilla ei vielä milloinkaan ole kuljettu, tuhannen terveyttä ja elämän kätkettyä saarta. Tyhjentämätön ja salassa oleva on yhä vielä ihminen ja ihmisten-maa.

Valvokaa ja kuunnelkaa, te yksinäiset! Tulevaisuudesta tulee tuulia salaisin siivenlyönnein; ja herkkiin korviin saapuu hyviä sanomia.

Te, jotka tänään olette yksinäiset, te muista eroavaiset, teistä on kerran tuleva kansa: teistä, jotka itsenne valitsitte, on valittu kansa kasvava: — ja siitä yli-ihminen.

Totisesti, elpymisen paikaksi on maa kerran tuleva. Ja nyt jo lepää uusi, terveellinen tuoksu sen ympärillä, ja uusi toive!

3.

Kun Zarathustra oli sanonut nämä sanat, vaikeni hän kuten se, joka ei ole sanonut viimeistä sanaansa; kauan hän punnitsi sauvaa epäillen kädessään. Viimein hän puhui näin: — ja hänen äänensä oli muuttunut.

Yksin minä lähden nyt, oppilaani! Lähtekää tekin nyt pois ja yksin!
Niin minä tahdon.

Totisesti, minä neuvon teitä: lähtekää minun luotani ja varjelkaa itseänne Zarathustralta! Ja paremmin vielä: hävetkää hänen takiaan! Kenties hän petti teitä.

Tiedon ihmisen ei täydy ainoastaan osata rakastaa vihollisiaan, vaan myöskin osata vihata ystäviään.

Huonosti palkitaan opettaja, jos alati ollaan vain oppilaita. Ja miksi te ette tahdo riipoa minun seppelettäni?

Te kunnioitatte minua; mutta entä, jos teidän kunnioituksenne jonakin päivänä kaatuisi. Kavahtakaa, ettei kuvapatsas lyö teitä kuoliaaksi!

Te sanotte, että te uskotte Zarathustraan? Mutta mitä Zarathustrasta!
Te olette minun uskovaisiani: mutta mitä kaikista uskovaisista!

Te ette olleet vielä etsineet itseänne: silloin te löysitte minut. Niin tekevät kaikki uskovaiset; senvuoksi ei mistään uskosta ole mihinkään.

Nyt käsken minä teidän kadottamaan minut ja löytämään itsenne; ja vasta sitten, kun te kaikki olette kieltäneet minut, tahdon minä palata luoksenne.

Totisesti, toisin silmin, veljeni, minä olen sitten etsivä kadonneitani; toisella rakkaudella minä olen teitä rakastava.

Ja kun teistä kerran vielä on tullut minun ystäviäni ja saman toiveen lapsia: silloin minä tahdon olla kolmannen kerran luonanne, jotta minä juhlisin kanssanne suurta keskipäivää.

Ja tämä on se suuri keskipäivä, kun ihminen seisoo puolimatkassa rataansa eläimen ja yli-ihmisen välillä ja juhlii tietänsä iltaan korkeimpana toiveenaan: sillä se on tie uuteen aamuun.

Silloin sortuva on siunaava itseään, senvuoksi, että hän on ylimenevä; ja hänen tietonsa aurinko on oleva hänelle puolipäivässä.

"Kuolleet ovat kaikki jumalat, nyt me tahdomme, että yli-ihminen eläisi" — tämä olkoon kerran suurena keskipäivänä meidän viimeinen tahtomme! —

Näin puhui Zarathustra.

NÄIN PUHUI ZARATHUSTRA

TOINEN OSA

"— ja vasta sitten, kun te kaikki olette kieltäneet minut, tahdon minä palata luoksenne.

    Totisesti, toisin silmin, veljeni, minä olen sitten etsivä
    kadonneitani; toisella rakkaudella minä olen teitä rakastava."

Zarathustra, lahjoittavasta hyveestä (I, 80).

Lapsi ja kuvastin.

Tämän jälkeen läksi Zarathustra jälleen takaisin vuorille ja luolansa yksinäisyyteen ja vetäytyi pois ihmisten parista: odottaen kuten kylväjä, joka on siemenensä siroittanut. Mutta hänen sielunsa alkoi kärsimättömästi halata niitä, joita hän rakasti: sillä hänellä oli vielä paljon heille annettavaa. Vaikeinta nimittäin on tämä: rakkaudesta sulkea avoin kätensä ja lahjoittajana säilyttää kainous.

Siten kului yksinäiseltä kuukausia ja vuosia; mutta hänen viisautensa kasvoi ja tuotti hänelle tuskaa runsautensa takia.

Mutta eräänä aamuna hän heräsi jo ennen aamuruskoa, mietiskeli kauan vuoteellaan ja puhui viimein sydämelleen:

"Mistä pelästyinkään niin unessani, että havahduin? Eikö luokseni astunut lapsi, jolla oli kuvastin kädessään?

"'Oi Zarathustra — puhui lapsi minulle — katsele itseäsi kuvastimessa!'

"Mutta kun minä katsahdin kuvastimeen, huudahdin minä ja sydämeni vavahti: sillä itseäni en siinä nähnyt, vaan saatanan irvinaaman ja ivanaurun.

"Totisesti, aivan liian hyvin minä ymmärrän unen merkin ja kehoituksen: minun oppini on vaarassa, rikkaruoho tahtoo käydä nisusta.

"Minun viholliseni ovat tulleet mahtaviksi ja ovat vääristelleet oppini kuvan siten, että rakkaimpieni täytyy hävetä niitä lahjoja, joita heille annoin.

"Ystäväni ovat minulta kadonneet; hetki on saapunut, jolloin minun tulee kadonneitani etsiä!" —

Näin sanoen ponnahti Zarathustra ylös, mutta ei kuten huolestunut, joka etsii ilmaa, vaan pikemmin kuin haltioitunut tietäjä ja laulaja. Kummastuneina katselivat häntä hänen kotkansa ja käärmeensä: sillä aamuruskon lailla kajastui tuleva onni hänen kasvoillaan.

Mitä minulle on tapahtunut, eläimeni? — sanoi Zarathustra. Enkö minä ole muuttunut? Eikö autuus yltänyt minua kuin myrskytuuli?

Mieletön on minun onneni, ja mielettömästi se on puhuva: liian nuori on se vielä — olkaa siis sille kärsivällisiä!

Haavoittanut on minut onneni: kaikki kärsiväiset olkoot lääkäreitäni!

Ystävieni luo saan jälleen astua alas sekä myös vihollisieni! Zarathustra saa jälleen puhua ja lahjoittaa ja tehdä rakkainta rakkaille!

Minun kärsimätön rakkauteni ylitsevuotaa virtoina, alas, kohti nousua ja laskua. Vaikenevasta vuoristosta ja tuskan rajuilmoista kuohuu sieluni alas laaksoihin.

Liian kauan minä kaipasin ja katselin etäisyyteen. Liian kauan olin yksinäisyyden oma: niin unhoitin minä vaikenemisen.

Suuksi olen minä kokonaan tullut ja puron kohinaksi, joka korkeilta kallioilta lähtee: alas laaksoihin minä tahdon puheeni syöstä.

Ja syöksyköön minun rakkauteni virta raivaamattomille urille! Miksi ei virta lopulta löytäisi tietä mereen!

Tosin on järvi minussa, erakkoinen, itseensä tyytyväinen, mutta minun rakkauteni virta tempaa sen mukanaan alas — mereen!

Uusia teitä minä kuljen, ja uudet sanat syttyvät minussa; väsynyt olen minä, kuten kaikki luovat, vanhoihin puheenparsiin. Ei minun henkeni tahdo kauemmin vaeltaa rikkipoljetuilla anturoilla.

Liian hidasta on kaikki puhe minulle: — ylös vaunuihisi, myrsky, minä hyppään! Ja sinuakin minä tahdon vielä pahuudellani ruoskia!

Kuten kirkaisu ja ilohuuto minä tahdon yli aavojen merien kulkea, kunnes saavun autuaille saarille, missä ystäväni viipyvät: —

Ja viholliseni heidän joukossaan. Miten rakastan minä nyt jokaista, jolle vaan saan puhua! Vihollisenikin ovat osana autuudestani!

Ja jos tahdon nousta hurjimman heponi selkään, niin auttaa peitseni minut aina parhaiten ylös: se on jalkani alati valmis palvelija: —

Peitsi, jonka minä singahutan vihollisiani vastaan. Miten kiitän minä vihollisiani, että vihdoinkin saan sen singauttaa.

Liian suureksi kävi pilveni jännitys: salamain naurussa minä tahdon rakeita viskata alas syvyyteen.

Valtavana paisuu silloin rintani, valtavana puhaltaa se myrskynsä yli vuorien: siten saa se kevennyksen.

Totisesti, myrskyn lailla entää onneni ja vapauteni. Mutta viholliseni luulevat että paha riehuu heidän päittensä päällä.

Niin, tekin ystäväni, pelästytte kesytöntä viisauttani, ja pakenette ehkä vihollisieni kera.

Oi, että ymmärtäisin paimenhuiluina houkutella teitä takaisin! Oi, että jalopeurani viisauteni oppisi lempeästi karjumaan! Ja paljon me olemme jo yhdessä oppineet!

Minun kesytön viisauteni tuli raskaaksi yksinäisillä vuorilla; kovilla kivillä se synnytti sikiönsä, nuorimpansa.

Nyt se juoksee kuin narri halki karujen erämaiden ja etsimistään etsii pehmyttä nurmea — vanha kesytön viisauteni!

Teidän sydäntenne pehmeälle nurmelle, ystäväni! teidän rakkauteenne se tahtoisi rakkaimmalleen vuoteen valmistaa! —

Näin puhui Zarathustra.

Autuailla saarilla.

Viikunat putoovat puista, ne ovat hyviä ja makeita; ja kun ne putoovat, repee niiden punainen iho. Pohjatuuli minä olen kypsille viikunoille.

Siten, viikunain lailla lankee teille nämä opit, ystäväni: nyt juokaa niiden mehu ja niiden makea sisus! Ympärillä on syys ja taivas on selkeä ja päivä illassa.

Katsokaa, miten täyteläistä on ympärillämme! Ja keskeltä runsauden on ihanaa katsella etäisille merille.

Kerran sanottiin jumala, kun katseltiin etäisille merille; mutta nyt opetin minä teidät sanomaan: yli-ihminen.

Jumala on otaksuma; mutta minä tahdon, ettei teidän otaksumanne ulotu pitemmälle kuin luova tahtonne.

Voisitteko luoda jumalan? — Niinpä vaietkaa kaikista jumalista!
Mutta yli-ihmisen te kyllä voisitte luoda. Ehkä ette itse, veljeni!
Mutta yli-ihmisen isiksi ja esi-isiksi te voisitte itsenne
uudestiluoda: ja tämä olkoon teidän paras luomisenne! —

Jumala on otaksuma: mutta minä tahdon, että teidän otaksumanne rajoittuu ajateltavissa olevaan.

Voisitteko ajatella jumalan? — Mutta tämä merkitköön teille tahtoa totuuteen, että kaikki muuttuisi ihmis-ajateltavaksi, ihmis-nähtäväksi, ihmis-tunnettavaksi! Oma mielenne tulee teidän loppuun ajatella!

Ja mitä te maailmaksi kutsuitte, se teidän tulee ensin luoda: järkenne, kuvanne, tahtonne, rakkautenne täytyy siksi tulla! Ja totisesti, teidän autuudeksenne, te tietäväiset!

Ja miten tahdotte te elämän kestää ilman tätä toivoa, te tietäväiset?
Te ette liene syntyneet käsittämättömään ettekä järjettömään.

Mutta että teille, ystävät, kokonaan sydämeni ilmaisisin: jos jumalia olisi, miten voisin sietää sitä, etten ole jumala? Siis ei ole mitään jumalia.

Tosin johdin minä päätelmäni, mutta nyt se johtaa minut. —

Jumala on otaksuma: mutta kuka joisi kuolematta kaiken sen tuskan, jonka tämä otaksuma on synnyttynyt? Onko luovalta ryöstettävä hänen uskonsa ja kotkalta sen leijailu kotkan-avaruuksissa?

Jumala on ajatus, joka tekee kaiken suoran käyräksi ja kaiken kiinteän kieppuvaksi. Miten? Aika olisi poissa, ja kaikki katoavainen vain valhetta?

Ajatella tätä on pyörrytys ja huimaus ihmisluille, ja vielä vatsalle kuvotus: totisesti, pyörätaudiksi kutsun minä sellaisia otaksumia.

Pahaksi kutsun minä sitä ja ihmisviholliseksi: kaikkea tuota opetusta yhdestä ja täydestä ja liikkumattomasta ja kylläisestä ja katoamattomasta!

Kaikki katoamaton — on vain vertausta! Ja runoilijat valhettelevat liian paljon. —

Mutta ajasta ja tulemisesta tulee parhaiden vertausten puhua: kaiken katoavan ylistystä ja vanhurskauttamista tulee niiden olla!

Luoda — se on suurta lunastusta kärsimyksestä ja elämän kevyeksi käymistä. Mutta jotta luova voisi olla olemassa, juuri senvuoksi tarvitaan kärsimystä ja paljon muutosta.

Niin, paljon katkeraa kuolemista tulee teidän elämässänne olla, te luovat! Siten olette te kaiken katoavaisen puoltajia ja vanhurskauttajia.

Siksi että luovan itsensä pitää olla lapsi, joka uudelleen syntyy, täytyy hänen myös tahtoa olla synnyttäjä ja synnyttäjän tuska.

Totisesti, kautta satojen sielujen minä tietäni kuljin ja kautta satojen kehtojen ja synnytyskipujen. Monet jäähyväiset minä jo lausuin, minä tunnen sydäntä särkevät viimeiset hetket.

Mutta niin tahtoo luova tahtoni, kohtaloni. Tai, jotta sen teille rehellisemmin sanoisin: juuri sellaista kohtaloa — tahtoo minun tahtoni.

Kaikki tunteva kärsii minussa ja on vangittuna: mutta tahtoni tulee alati luokseni vapauttajana ja ilontuojana.

Tahtominen vapauttaa: tämä on oikea oppi tahdosta ja vapaudesta — siten julistaa Zarathustra sen teille.

Ei-enää-tahtoa ja ei-enää-arvostella ja ei-enää-luoda! oi, että tuo suuri väsymys aina pysyisi kaukana minusta!

Tietämisessäni tunnen minä ainoastaan tahtoni synnytys- ja syntymishalun; ja jos tietämisessäni on viattomuutta, riippuu se siitä, että siinä on tahto synnyttämään.

Pois jumalasta ja jumalista houkutteli minut tämä tahto, mitä olisi silloin luotavaa, jos jumalia — olisi!

Mutta ihmiseen pakottaa se minua yhä uudelleen, palava luomistahtoni: niin on vasaralla pakko kiven kimppuun.

Oi, te ihmiset, kivessä nukkuu eräs kuva, kuvieni kuva! Oi, että sen täytyy kovimmassa, rumimmassa kivessä nukkua!

Nyt raivoaa vasarani julmasti hänen vankilaansa vastaan. Kivestä lentelee sirpaleita: mitä koskee se minuun?

Päättää tahdon minä sen: sillä eräs varjo tuli luokseni — hiljaisin ja kevyin kaikista olennoista tuli kerran luokseni!

Yli-ihmisen ihanuus tuli varjona luokseni. Oi, veljeni! Mitä kuuluvat minulle nyt — jumalat! —

Näin puhui Zarathustra.

Sääliväisistä.

Ystäväni, herjapuhe saapui ystävänne tykö: "katsokaa Zarathustraa!
Eikö hän kulje joukossamme kuin eläimien joukossa?"

Mutta paremmin puhuttu on näin: "tietäväinen kulkee ihmisten joukossa kuten eläinten joukossa."

Mutta ihmisen itsensä nimi on tietäväiselle: eläin, jolla on punaiset posket.

Mistä se johtuu? Eikö siitä, että hän on saanut liian usein hävetä?

Oi ystäväni! Näin puhuu tietäväinen: häpeää, häpeää, häpeää — siinä ihmisen aikakirja!

Ja senvuoksi jalo käskee itsensä olemaan nöyryyttämättä: hän käskee itsensä hävetä kaikkia kärsiviä.

Totisesti, minä en suvaitse noita armeliaita, jotka säälissään ovat autuaita: liian vähän heillä on häpeäntuntoa.

Jos minun täytyy olla sääliväinen, niin en tahdo kuitenkaan sitä nimeä kantaa; ja jos olen, niin mielelläni silloin etäältä.

Mielelläni myös peitän pääni ja pakenen sieltä, ennenkun tulen tunnetuksi: ja niin käsken teitäkin tekemään, ystäväni!

Tuokoon kohtaloni aina tielleni suruttomia, kuten te olette, ja sellaisia, joiden kera yhteisenä saan pitää toiveen, aterian ja hunajan!

Totisesti, yhtä ja toista kyllä tein kärsiville: mutta parempaa mielestäni olen alati tehnyt, kun olen oppinut paremmin iloitsemaan.

Siitä saakka kun ihmisiä on ollut, on ihminen liian vähän iloinnut: se yksin, veljeni, on perisyntimme!

Ja kun opimme paremmin iloitsemaan, niin samalla unhoitamme parhaiten tehdä muille pahaa ja miettiä pahaa.

Siksi pesen käteni, joka kärsivää auttoi, sentähden myös sieluni puhtaaksi huuhdon.

Sillä että minä kärsivän näin kärsivän, häpeän minä hänen häpeänsä takia; ja kun häntä autoin, niin loukkasin raskaasti hänen ylpeyttään.

Suuret kiitollisuudenvelat eivät tee kiitollisiksi, vaan kostonhimoisiksi; ja ellei pientä hyvää työtä unhoiteta, niin tulee siitä vielä kalvava mato.

"Olkaa ynseitä vastaanottaessanne! Kunnioittakaa sillä, että otatte vastaan!" — niin neuvon niitä, joilla ei ole mitään poisannettavaa.

Mutta minä olen lahjoittaja: mielelläni lahjoitan minä ystävänä ystäville. Mutta muukalaiset ja köyhät poimikoot itse hedelmät puustani: niin nöyryyttää se vähemmän.

Mutta kerjäläiset olisivat kokonaan poistettavat! Totisesti, jos heille antaa, niin suuttuu itselleen, ja ellei anna, niin suuttuu itselleen.

Ja samoin syntiset ja pahat omattunnot! Uskokaa minua, ystäväni: omantunnon pistokset kasvattavat purijoita.

Mutta huonointa ovat pienet ajatukset. Totisesti, mieluummin vielä tehdä pahaa kuin ajatella pienesti!

Tosin te sanotte: "halu pieniin ilkeyksiin säästää meidät monesta suuresta pahasta työstä." Mutta tässä ei pitäisi tahtoa mitään säästää.

Ikäänkuin paise on paha työ: se pistää ja syyhyy ja puhkee, — se puhuu rehellisesti.

"Katso, minä olen sairaus" — niin puhuu paha työ; se on sen rehellisyys.

Mutta sienen kaltainen on pieni ajatus: se ryömii ja köyristyy eikä tahdo missään olla — kunnes koko ruumis on laho ja lakastunut pienistä sienistä.

Mutta sille, joka on perkeleen riivaama, kuiskaan minä tämän sanan: "parempi että kasvatat perkeleesi suureksi! Sinullekin vielä on olemassa tie suuruuteen!" —

Oi veljeni! Jokaisesta tiedetään jotakin liikaa! Ja moni käy meille läpikuultavaksi, mutta silti emme vielä läheskään voi olla läpikotaisin perillä hänestä.

Vaikeata on elää ihmisten kanssa, siksi että vaikeneminen on niin vaikeata.

Emmekä me ole kohtuuttomimpia sitä kohtaan, joka meitä inhoittaa, vaan sitä kohtaan, joka ei meihin lainkaan koske.

Mutta jos sinulla on kärsivä ystävä, niin ole leposija hänen kärsimykselleen, kuitenkin kuin kova vuode, sotavuode: siten hyödytät häntä parhaiten.

Ja jos joku ystäväsi tekee sinulle pahaa, niin sano: "minä annan sinulle anteeksi sen, mitä minulle teit; mutta että sen itsellesi teit, — miten voisin minä sitä antaa anteeksi!"

Näin puhuu kaikki suuri rakkaus: se voittaa vielä anteeksiannon ja säälinkin.

Sydäntään täytyy pidättää; sillä jos sen laskee menemään, miten pian karkaa silloin pääkin!

Oi, missä on milloinkaan tapahtunut suurempia hulluuksia kuin sääliväisten joukossa? Ja mikä synnytti enemmän pahaa maailmaan kuin sääliväisten hulluudet?

Voi kaikkia rakastavia, joilla ei ole kukkulaa, joka on yläpuolella heidän sääliään!

Näin puhui perkele kerran minulle: "jumalallakin on helvettinsä: se on hänen rakkautensa ihmisiin."

Ja äsken kuulin hänen sanovan tämän sanan: "jumala on kuollut; säälistään ihmisiin on jumala kuollut." —

Sentähden varokaa sääliväisiä: heistä nousee jälleen raskas pilvi ihmisen yli. Totisesti, minä ymmärrän rajuilman merkkejä!

Mutta pankaa tähdelle myös tämä sana: kaikki suuri rakkaus on yläpuolella sääliänsä: sillä se tahtoo rakastetun vielä — luoda!

"Itseni minä uhraan rakkaudelleni, ja lähimmäiseni niinkuin itseni" — niin puhuvat kaikki luovat.

Mutta kaikki luovat ovat kovia. —

Näin puhui Zarathustra.

Papeista.

Ja kerran antoi Zarathustra merkin oppilailleen ja puhui heille nämä sanat:

"Tässä on pappeja: ja vaikka he ovat vihollisiani, niin käykää hiljaa heidän ohitsensa ja nukkuvin miekoin!

"Heidänkin joukossaan on sankareita; useat heistä kärsivät liian paljon —: senvuoksi he tahtovat saada toisia kärsimään.

"Pahoja vihollisia he ovat: ei mikään ole kostonhaluisempaa kuin heidän nöyryytensä. Ja helposti tahraantuu se, joka heihin rupee.

"Mutta minun vereni on sukua heidän verelleen; ja minä tahdon tietää vereni vielä heidän veressään kunnioitetuksi." —

Ja kun he olivat menneet ohi, valtasi tuska Zarathustran; ja kauan hän ei ollut tuskansa kanssa taistellut, kun hän korotti äänensä näin:

Minua säälittää nuo papit. He ovat myös minulle vastenmielisiä; mutta se on minulle vähäpätöisintä, senjälkeen kuin tulin ihmisten joukkoon.

Mutta minä kärsin ja kärsein heidän kanssaan: vankeja he ovat minusta ja merkittyjä. Se, jota he vapahtajaksi kutsuvat, pani heidät kahleisiin: —

Väärien arvojen ja harhasanojen kahleisiin! Oi, että joku vielä vapahtaisi heidät heidän vapahtajastaan!

Saarelle luulivat he kerran laskevansa maihin aavaa merta ajelehtiessaan, mutta katso, se oli nukkuva hirviö!

Väärät arvot ja harhasanat: ne ovat pahimpia hirviöitä kuolevaisille, — kauan nukkuu ja odottaa niissä kova onni.

Mutta viimein se saapuu ja herää ja ruhjoo ja nielee sen, mikä sen varaan majojansa rakensi.

Oi katsokaa toki niitä majoja, joita nuo papit ovat itselleen rakentaneet! Kirkoiksi kutsuvat he suloisesti tuoksuvia luoliaan.

Oi tuota väärennettyä valoa, tuota ummehtunutta ilmaa! Täällä, missä sielu — ei saa lentää ylös korkeuteensa!

Vaan täten käskee heidän uskonsa: "polvillanne portaita ylös, te syntiset!"

Totisesti, mieluummin katson minä hävyttömiäkin kuin näiden häpeän ja hartauden kieroja silmiä!

Kuka loi itselleen tällaisia luolia ja katumusportaita? Eivätkö ne olleet niitä, jotka tahtoivat kätkeä itsensä ja häpesivät puhdasta taivasta?

Ja vasta sitten, kun puhdas taivas jälleen pilkistää murtuneiden kattojen lomitse, ja alas ruoholle ja punaisille unikoille, jotka murtuneilla muureilla kasvavat — sitten vasta tahdon minä sydämen jälleen kääntää tämän jumalan asuntoihin.

He kutsuivat jumalaksi sitä, joka seisoi heitä vastaan ja tuotti heille tuskaa: ja totisesti, paljon sankarillista oli heidän jumaloimisessaan!

Eivätkä he toisin ymmärtäneet rakastaa jumalaansa kuin siten, että naulitsivat ihmisen ristiin!

Ruumiina he aikoivat elää, mustan asun he antoivat ruumiilleen; heidän puheestaankin minä tunnen hautakammioiden pahan hajun.

Ja joka elää heidän läheisyydessään, hän elää lähellä mustia lampia, joista korpisammakko laulaa lauluaan suloisen syvämielisesti.

Parempia lauluja heidän täytyy minulle laulaa, jotta oppisin uskomaan heidän vapahtajaansa: vapahdetummille tulee hänen oppilaansa näyttää!

Alastomina tahtoisin heidät nähdä: sillä kauneuden yksin tulisi saarnata parannusta. Mutta kenenkä saa vakuutetuksi tämä naamioitu alakuloisuus!

Totisesti, heidän vapahtajansa itse eivät tulleet vapaudesta ja vapauden seitsemännestä taivaasta! Totisesti, eivät he vaeltaneet edes milloinkaan tiedon tanterilla!

Aukkoja oli näiden vapahtajain henki; mutta jokaiseen aukkoon olivat he asettaneet harhaluulonsa, aukontäytteensä, jota he jumalaksi kutsuivat.

Heidän sääliinsä oli heidän henkensä hukkunut, ja kun he paisuivat ja tulvivat yli partaiden säälistä, ui aina pinnalla suuri hulluus.

Innokkaasti he ajoivat, ja huutaen, laumansa portaansa yli: ikäänkuin tulevaisuuteen olisi ainoastaan yksi porras! Totisesti, nämä paimenet kuuluivat itse vielä lampaisiin!

Pienet henget ja tilavat sielut oli näillä paimenilla: mutta, veljeni, miten pieniä maita olivat tähän saakka laajimmatkin sielut!

Verimerkkejä he piirsivät sille tielle, jota kulkivat, ja heidän hulluutensa opetti, että verellä todistetaan totuus.

Mutta veri on huonoin todistus totuudesta. Veri myrkyttää puhtaimmankin opin sydämen harhaluuloksi ja vihaksi.

Ja jos joku käy tulen läpi oppinsa vuoksi — mitä se todistaa!
Enemmän on totisesti, että omasta palosta oma oppi syntyy!

Kuuma sydän ja kylmä pää: missä nämä sattuvat yhteen, siellä nousee myrskytuuli, "vapahtaja."

Suurempia totisesti on ollut ja korkeampisyntyisiä kuin ne, joita kansa kutsuu vapahtajiksi, nuo mukaansa tempaavat myrskytuulet!

Ja vielä suurempien kuin kaikki vapahtajat ovat olleet, täytyy teidät, veljeni, vapauttaa, jos tahdotte löytää tien vapauteen!

Milloinkaan vielä ei ole ollut yli-ihmistä. Alastomina näin molemmat, suurimman ja pienimmän ihmisen: —

Liiaksi he ovat vielä toistensa kaltaiset. Totisesti, suurimmankin minä huomasin — liian-inhimilliseksi! —

Näin puhui Zarathustra.

Siveellisistä.

Jyrinällä ja taivaallisilla ilotulituksilla täytyy puhua veltoille ja uinuville aisteille.

Mutta kauneuden ääni puhuu hiljaa: se hiipii vain herätetyimpiin sieluihin.

Hiljaa vapisi ja nauroi kilpeni tänään: se on kauneuden pyhää naurua ja vavistusta.

Teitä, te siveelliset, nauroi minun kauneuteni tänään. Ja näin haastoi sen ääni minulle: "he tahtovat vielä saada maksun!"

Te tahdotte vielä saada maksun, te siveelliset! Tahdotte saada palkan hyveestä, taivaan maan asemasta ja iankaikkisuuden tämänpäivänne asemasta?

Ja nyt te suututte minuun, koska minä opetan, ettei ole olemassa yhtään palkkio- ja maksumestaria? Ja totisesti, minä en opeta edes, että hyve on oma palkkansa. Oi, tämä on minun murheeni: olioiden perusteeseen on valheteltu palkka ja rangaistus — ja nyt vielä teidän sielujenne pohjaankin, te siveelliset.

Mutta niinkuin metsäsian kärsä on minun sanani repivä rikki teidän sielujenne pohjan; aurankärki minä tahdon olla teidän joukossanne.

Teidän perusteenne kaikki salaisuudet täytyy tulla ilmi; ja kun te makaatte tongittuina ja murtuneina päivänpaisteessa, silloin erotetaan myös teidän valheenne teidän totuudestanne.

Sillä tämä on teidän totuutenne: te olette liian puhtaita näiden sanojen saastaan: kosto, rangaistus, palkka, maksu.

Te rakastatte hyvettänne kuin äiti lastaan; mutta milloinka kuultiin, että äiti tahtoi maksua rakkaudestaan?

Teidän hyveenne on teidän rakkain Itsenne. Sormuksen jano on teissä: saavuttaa jälleen itsensä, senvuoksi kiertää ja vääntelee jokainen sormus itseään.

Ja sammuvan tähden kaltainen on hyveenne jokainen teko: alati sen valo on vielä matkalla ja vaeltaa — ja milloinka se ei enää ole oleva matkalla?

Näin on teidän hyveenne valo vielä matkalla, vaikka teko on tehty. Olkoon teko nyt unhoitettu ja kuollut: sen valon säde elää vielä ja vaeltaa.

Olkoon teidän hyveenne teidän Itsenne, eikä mikään vieras, mikään nahka, mikään kaunisteleminen: tämä on totuus teidän sielunne pohjasta, te siveelliset! —

Mutta tosin on olemassa niitä, joille hyve on kouristusta ruoskan alla: ja te olette liiaksi kuulleet heidän huutoaan!

Ja toisia on olemassa, jotka kutsuvat hyveeksi paheittensa laiskistumista: ja kun heidän vihansa ja kateutensa kerran venyttelee jäseniä, käy heidän "vanhurskautensa" hilpeäksi ja hieroo uneliaita silmiään.

Ja toisia on olemassa, joita vedetään alaspäin: heidän perkeleensä vetävät heitä. Mutta mitä enemmän he vaipuvat, sitä hehkuvammin loistaa heidän silmänsä ja kaipuu heissä heidän jumalaansa.

Oi, niidenkin huuto tunkeutui teidän korviinne, te siveelliset: "mitä minä en ole, sitä on minulle jumala ja hyve!"

Ja toisia on olemassa, jotka saapuvat raskaasti ja rämisten, kuten vaunut, jotka vyöryvät kivistä tietä: he puhuvat paljon arvokkaisuudesta ja hyveestä, — jarruaan he kutsuvat hyveeksi!

Ja toisia on olemassa, jotka ovat vedettyjen arkikellojen kaltaisia; he käydä tikittävät ja tahtovat, että tikitystä — kutsuttaisiin hyveeksi.

Totisesti, näistä minulla on huvia: missä sellaisia kelloja näen, vedän minä ne pilkallani vireeseen; ja niiden täytyy siinä vielä minulle surista!

Ja toiset ovat ylpeitä kourallisestaan vanhurskautta ja rikkovat senvuoksi kaikkea olevaista vastaan: niin että maailma hukkuu heidän vääryyteensä.

Oi, miten ilkeästi sana "hyve" tulee heidän suustaan! Ja kun he sanovat: "minä olen vanhurskas", niin se kaikuu alati kuin: "kosto on suloinen!"

Hyveellään he tahtovat repiä silmät vihollistensa päästä; ja he korottavat itsensä ainoastaan alentaakseen toisia.

Ja taas on sellaisia olemassa, jotka istuvat allikossaan ja puhuvat näin kaislojen seasta: "hyve — se on hiljaa istumista allikossa.

"Me emme pure ketään ja väistämme sitä, joka tahtoo purra; ja kaikessa meillä on se mielipide, mikä meille annetaan."

Ja taas on sellaisia olemassa, jotka rakastavat eleitä ja ajattelevat: hyve on jonkunlaista elettä.

Heidän polvensa rukoilevat alati, ja heidän kätensä ovat hyveen ylistystä, mutta heidän sydämensä ei tiedä siitä mitään.

Ja taas on sellaisia olemassa, jotka pitävät hyveenä sanoa: "hyve on välttämätön"; mutta he uskovat oikeastaan vain siihen, että poliisi on välttämätön.

Ja moni, joka ei voi nähdä korkeata ihmisissä, kutsuu sitä hyveeksi, että hän näkee matalan heissä liian läheltä: näin hän kutsuu pahaa silmäänsä hyveeksi.

Ja muutamat tahtovat tulla ylennetyiksi ja pystyyn autetuiksi ja kutsuvat sitä hyveeksi; ja toiset tahtovat tulla viskatuiksi kumoon — ja kutsuvat sitä myös hyveeksi.

Ja täten uskovat melkein kaikki olevansa osallisia hyveestä; ja jokainen tahtoo ainakin olla "hyvän" ja "pahan" tuntija.

Mutta ei Zarathustra tullut senvuoksi, että hän sanoisi kaikille näille valhettelijoille ja narreille: "mitä te tiedätte hyveestä! Mitä te voisitte tietää hyveestä!" —

Vaan että te, ystäväni, väsyisitte niihin vanhoihin sanoihin, jotka te olette oppineet narreilta ja valhettelijoilta:

Väsyisitte sanoihin "palkka", "maksu", "rangaistus", "kosto vanhurskaudessa" —

Väsyisitte sanomaan: "että joku teko on hyvä, se merkitsee, että se on epäitsekäs."

Oi, ystäväni! Teidän Itsenne tulee olla teossa, kuten äiti on lapsessaan: tämä olkoon teidän sananne hyveestä!

Totisesti, minä tosin riistin teiltä sata sanaa ja teidän hyveenne rakkaimmat leikkikalut; ja nyt te vihastutte minuun, kuten lapset vihastuvat.

He leikkivät meren rannalla, — silloin tuli aalto ja tempasi heiltä heidän leikkikalunsa syvyyteen: nyt he itkevät.

Mutta sama aalto on tuova heille uusia leikkikaluja ja siroittava uusia kirjavia näkinkenkiä heidän eteensä.

Niin saavat he lohdutuksen; ja heidän laillaan, ystäväni, saatte tekin lohdutuksenne — ja uusia kirjavia näkinkenkiä! —

Näin puhui Zarathustra.

Roskaväestä.

Elämä on riemun kaivo; mutta missä roskaväki juo mukana, siellä ovat kaikki kaivot myrkytettyjä.

Kaikelle puhtaalle minä olen suopea; mutta minä en tahdo nähdä irvisteleviä kitoja enkä tahraisten janoa.

He loivat silmänsä alas kaivoon: nyt hohtaa heidän inhoittava hymynsä kaivosta ylös.

Pyhän veden he ovat myrkyttäneet himollaan; ja kun he kutsuivat saastaisia uniaan riemuksi, myrkyttivät he vielä sanatkin.

Vastahakoiseksi käy liekki, kun he asettavat kosteat sydämensä tulen ääreen, itse henki porisee ja höyryää, missä roskaväki astuu tulen luo.

Imeläksi ja liian mureaksi käy heidän kädessään hedelmä: tuulenruntelemaksi ja kuivalatvaiseksi tekee heidän katseensa hedelmäpuun.

Ja moni, joka kääntyi pois elämästä, kääntyi ainoastaan pois roskaväestä: hän ei tahtonut jakaa kaivoa ja liekkiä ja hedelmää roskaväen kanssa.

Ja moni, joka läksi erämaahan ja kärsi janoa petoeläinten seassa, tahtoi ainoastaan päästä istumasta likaisten kamelinajajain kanssa vesisäiliön ympärillä.

Ja moni, joka saapui kuin hävittäjä ja kuin raesade yli kaikkien hedelmäkenttien, tahtoi vain asettaa jalkansa roskaväen kitaan ja näin tukkia sen kurkun.

Eikä tämä ole se palanen, joka minulle oli vaikein niellä, että tiedän elämän itsensä tarvitsevan vihollisuutta ja kuolemaa ja kidutusristiä: —

Vaan minä kysyin kerran ja tukehduin melkein kysymykseeni: miten? tarvitseeko elämä myöskin roskaväkeä?

Ovatko myrkytetyt kaivot välttämättömiä ja löyhkäävä tuli ja saastutetut unet ja madot elämänleivässä?

Ei minun vihani, vaan minun inhoni jäyti nälkäisenä elämääni! Oi, henkeen minä kyllästyin usein, kun huomasin roskaväenkin henkeväksi.

Ja hallitseville minä käänsin selkäni, kun näin, mitä he nyt kutsuvat hallitsemiseksi: kaupustella ja hieroa kauppaa vallalla — roskaväen kanssa!

Muukalaisena minä elin kansojen keskuudessa ja ummessa korvin: jotta heidän kaupustelunsa kieli jäisi minulle vieraaksi ja heidän kaupanhierontansa vallasta.

Ja nenääni pidellen minä kuljin ärtyneenä kaiken eilisen ja tämänpäiväisen läpi: totisesti, pahalle haisee kirjoittavan roskaväen kaikki eilinen ja tämänpäiväinen.

Raajarikon lailla, joka tuli kuuroksi ja sokeaksi ja mykäksi: näin minä elin kauan, jotta minun ei olisi tarvinnut elää yhdessä vallitsevan ja kirjoittavan ja himoitsevan roskaväen kanssa.

Vaivaloisesti nousi henkeni ylös portaita ja varovasti; riemun almut olivat sen virvoituksena; sauvaan nojaten hiipi elämä sokean luo.

Mitä minulle tapahtuikaan? Miten minä vapautin itseni inhosta? Ken nuorensi minun silmäni? Miten lensin minä ylös siihen korkeuteen, missä ei roskaväki istu enää kaivon ääressä?

Loiko minun inhoni itse minulle siivet ja lähdettä aavistavat voimat? Totisesti, ylös korkeimpaan minun täytyi lentää löytääkseni jälleen riemun kaivon!

Oi, minä löysin sen, veljeni! Täällä ylhäällä korkeimmassa kuohuu riemun lähde. Ja yksi elämä on olemassa, josta ei mikään roskaväki juo mukana!

Melkein liian kiihkeästi sinä tulvit minulle, sinä riemun lähde! Ja usein sinä tyhjennät jälleen maljan, siksi että tahdot sen täyttää!

Ja vielä minun täytyy oppia lähestymään sinua kainommin: liian kiihkeästi minun sydämeni tulvii vielä sinua vastaan: —

Minun sydämeni, jota kesäni polttaa, tuo lyhyt, kuuma, alakuloinen, ylenautuas: miten minun kesä-sydämeni kaipaa sinun viileyttäsi!

Ohi on minun kevääni empivä murhe! Ohitse lumihiuteitteni häijyys kesäkuussa! Kesäksi minä tulin kokonaan ja kesäiseksi keskipäiväksi!

Kesä ylhäällä korkeimmassa kylmine lähteineen ja autuaassa hiljaisuudessa: oi tulkaa, ystäväni, jotta hiljaisuus kävisi vieläkin autuaammaksi!

Sillä tämä on meidän korkeutemme ja meidän kotiseutumme: liian korkealla ja jyrkällä me täällä asumme kaikilta saastaisilta ja heidän janoltaan.

Luokaa vain puhtaat silmänne minun riemuni kaivoon, ystävät! Miten se voisi käydä sekaiseksi siitä! Naurua säteilevä se on teitä vastaan puhtaudellaan.

Tulevaisuuden puuhun me rakennamme pesämme; kotkat tuovat nokallaan meille yksinäisille ravintoa!

Totisesti, ei sellaista ravintoa, josta saastaisetkin saavat syödä!
Tulta he luulisivat syövänsä ja polttavansa suunsa!

Totisesti, me emme pidä täällä olinpaikkoja valmiina saastaisille! Jääluola olisi heidän ruumiilleen meidän onnemme, ja heidän hengilleen!

Ja väkevien tuulten lailla me tahdomme elää heidän yllään, kotkien naapureina, lumen naapureina, auringon naapureina: näin elää väkevät tuulet.

Ja tuulen lailla minä tahdon kerran vielä puhaltaa heidän joukkoonsa ja ottaa hengelläni hengityksen heidän hengeltään: näin tahtoo minun tulevaisuuteni.

Totisesti, väkevä tuuli on Zarathustra kaikille alangoille; ja tällaisen neuvon hän antaa vihollisilleen ja kaikelle, mikä sylkee ja purskuttaa: "kavahtakaa itseänne sylkemästä vasten tuulta!" —

Näin puhui Zarathustra.

Tarantteleista.

Katso, tämä on taranttelin luola! Tahdotko nähdä itse eläimen? Täällä riippuu sen verkko: kosketa sitä, niin että se vavahtaa.

Tuolla se tulee kernaasti: tervetuloa, tarantteli! Mustana lepää selässäsi kolmikulmasi ja tunnusmerkkisi; ja minä tiedän myös, mitä sinun sielussasi lepää.

Kosto lepää sinun sielussasi: mihin sinä puret, siihen kasvaa musta rupi; kostolla tekee sinun myrkkysi sielun pöyräpääksi!

Näin puhun minä teille vertauskuvan kautta, teille, jotka teette sielut pyöräpäiksi, te yhdenvertaisuuden saarnaajat! Tarantteleita te olette minulle ja kätkettyä kostonhimoa!

Mutta minä kyllä olen saattava ilmi teidän kätkönne: senvuoksi minä nauran korkeuden nauruni teille vasten kasvoja.

Senvuoksi minä tempaisen teidän verkkoanne, jotta teidän raivonne houkuttelisi teidät ulos valheluolastanne ja kostonne hypähtäisi esiin teidän sananne "oikeuden" takaa.

Sillä että ihminen tulisi lunastetuksi kostosta: se on minulle silta korkeimpaan toiveeseen ja sateenkaari pitkien rajuilmain jälkeen.

Mutta toisin tahtovat varmaan taranttelit. "Se juuri olkoon meidän oikeutemme, että maailma täyttyisi kostomme rajuilmasta", — näin he puhuvat keskenään.

"Kostoa me tahdomme harjoittaa ja häväistystä kaikkia kohtaan, jotka eivät ole meidän kaltaisiamme", — niin lupaavat itselleen taranttelisydämet.

"Ja 'tahto yhdenvertaisuuteen' — se juuri on tästälähin oleva hyveen nimi; ja kaikkea vastaan, jolla on valtaa, me tahdomme korottaa huutomme!"

Te yhdenvertaisuuden saarnaajat, heikkouden tyrannihulluus huutaa teistä näin "yhdenvertaisuutta": teidän salaisimmat tyrannihalunne pukeutuvat näin hyvesanojen valhepukuun!

Harmistunut itserakkaus, pidätetty kateus, ehkä teidän isienne itserakkaus ja kateus: teistä se puhkee koston liekkinä ja hulluutena.

Mistä isä vaikeni, se tulee pojassa puheeksi; ja usein huomasin pojan isän paljastetuksi salaisuudeksi.

Haltioituneitten kaltaisia he ovat: mutta se ei ole sydän, joka heidät haltioi, — vaan kosto. Ja jos he käyvät hienoiksi ja kylmiksi, niin se ei ole henki, vaan kateus, joka tekee heidät hienoiksi ja kylmiksi.

Heidän kateutensa vie heidät ajattelijainkin polulle; ja tämä on heidän kateutensa merkki — alati he menevät liian pitkälle: niin että heidän väsymyksensä lopulta täytyy laskeutua lumelle nukkumaan.

Heidän jokaisesta valituksestaan kaikuu kosto, heidän jokaisessa ylistyksessään on oka; ja olla-tuomarina on heille autuus.

Mutta näin minä neuvon teitä, ystäväni: epäilkää kaikkia, joissa rankaisemishalu on voimakas!

Se on huonolajista ja -syntyistä kansaa; heidän kasvoistaan katsoo pyöveli ja urkkija.

Epäilkää kaikkia, jotka puhuvat paljon oikeamielisyydestään!
Totisesti, heidän sieluiltaan ei puutu ainoastaan hunajaa.

Ja jos he itse kutsuvat itseään "hyviksi ja vanhurskaiksi", niin älkää unhoittako, että heiltä ei puutu farisealaisiksi tullakseen muuta kuin — valta!

Ystäväni, minä en tahdo tulla sekoitetuksi ja sotketuksi toisiin.

On olemassa sellaisia, jotka saarnaavat minun oppiani elämästä: ja samalla he ovat yhdenvertaisuuden saarnaajia ja tarantteleita.

Että he puhuvat elämälle mieliksi, vaikkakin istuvat luolassaan, nuo myrkkyhämähäkit, ja kääntyvät pois elämästä: se johtuu siitä, että he tahtovat tehdä sillä pahaa.

Niille he tahtovat tehdä sillä pahaa, joilla nyt on valta: sillä niiden luona viihtyy kuoleman saarna vielä parhaiten.

Jos toisin olisi, niin taranttelit opettaisivat toisin: ja he juuri olivat muinoin parhaat maailmanherjaajat ja kerettiläisten polttajat.

Näihin yhdenvertaisuuden saarnaajiin minä en tahdo tulla sekoitetuksi ja sotketuksi. Sillä näin puhuu oikeus minulle: "ihmiset eivät ole yhdenvertaisia."

Ja sellaisia ei heistä ole tulevakaan! Mitä sitten olisi minun rakkauteni yli-ihmiseen, jos minä toisin puhuisin?

Tuhansia siltoja ja portaita myöten heidän tulee tunkeutua tulevaisuuteen, ja yhä enemmän sotaa ja erilaisuutta on heidän välilleen asetettava: niin antaa suuri rakkauteni minun puhua!

Kuvien ja kummitusten keksijöitä on heistä tuleva keskinäisissä vihollisuuksissaan, ja kuvillaan ja kummituksillaan he tulevat vielä taistelemaan korkeimman taistelun toisiaan vastaan!

Hyvä ja paha, ja rikas ja köyhä, ja korkea ja matala, ja arvojen kaikki nimet: aseita ne ovat olevat ja kalskuvia merkkejä siitä, että elämän alati täytyy voittaa jälleen itsensä!

Pilareineen ja portaineen se tahtoo rakentaa itsensä korkeuteen, elämä itse: avaraan kaukaisuuteen se tahtoo silmäillä ja etsiä autuaita kauneuksia, — siksi se tarvitsee korkeutta!

Ja koska se tarvitsee korkeutta, niin se tarvitsee portaita ja portaiden ristiriitaa sekä kohoavien! Kohota tahtoo elämä ja kohoten voittaa itsensä.

Katsokaa toki, ystävät! Täällä, missä taranttelin luola on, kohoaa vanhan temppelin rauniot, — katsokaa toki kirkastetuin silmin tänne!

Totisesti, ken täällä kerran kivessä pinosi korkealle ajatuksensa, viisaimman lailla hänellä oli tunto kaiken elämän salaisuudesta!

Että taistelua ja erilaisuutta on vielä kauneudessakin, ja sotaa vallasta ja ylivallasta: sen hän opettaa meille tässä selvimmän vertauskuvan kautta.

Kuten tässä holvit ja kaaret painiskelussa jumalallisesti murtuvat: kuten ne valolla ja varjolla vastustavat toisiaan, nuo jumalallisesti pyrkiväiset —

Näin olkaamme mekin varmasti ja ihanasti vihollisia, ystäväni!
Jumalallisesti me tahdomme ponnistaa toisiamme vastaan! —

Voi! Nyt puri minua tarantteli itse, minun vanha viholliseni!
Jumalallisen varmasti ja ihanasti se puri minua sormeen!

"Rangaistusta täytyy olla ja oikeutta — niin se ajattelee: maksutta hän ei ole laulava täällä lauluja vihollisuuden kunniaksi!"

Niin, hän on kostanut! Ja voi! Nyt hän on tekevä kostolla minunkin sieluni pyöräpääksi!

Mutta jotta minä en hourailisi, ystäväni, sitokaa minut kiinni tähän pylvääseen! Mieluummin minä tahdon olla pylväspyhimys kuin kostonhalun pyörre!

Totisesti, Zarathustra ei ole mikään kierto- ja pyörretuuli; ja jos hän on tanssija, niin ei toki milloinkaan taranttelitanssija! —

Näin puhui Zarathustra.

Ylistetyistä viisaista.

Kansaa te olette palvelleet ja kansan taikauskoa, te kaikki ylistetyt viisaat! — ettekä totuutta! Ja juuri senvuoksi on teille osotettu kunniaa.

Ja senvuoksi siedettiin teidän epäuskoannekin, koska se oli kokkapuhetta ja kiertotie kansaan. Näin antaa herra orjiensa menetellä mielensä mukaan ja on vielä huvitettu heidän uhkamielisyydestään.

Mutta se, jota kansa vihaa kuten koirat vihaavat sutta: se on vapaa henki, kahleitten vihollinen, ei-rukoilija, metsissä asuva.

Ajaa hänet ulos luolastaan — se oli kansalle alati "halua oikeaan": häntä vastaan se usuttaa yhä vielä terävähampaisimmat koiransa.

"Sillä totuus on täällä: onko toki kansa täällä! Voi, voi etsiväisiä!" — näin on huuto käynyt ammoisista ajoin.

Kansallenne te tahdoitte hankkia oikeuden sen kunnioittamisessa: sitä te kutsutte "tahdoksi totuuteen", te ylistetyt viisaat!

Ja teidän sydämenne puhui alati itselleen: "kansasta minä tulin; sieltä tuli minulle myös jumalan äänikin."

Uppiniskaisia ja viisaita, aasin kaltaisia, te olitte alati kansan puoltajina.

Ja moni mahtava, joka tahtoi ajaa hyvin kansalla, valjasti hevosiensa eteen vielä — pienen aasin, ylistetyn viisaan.

Ja nyt minä tahtoisin, te ylistetyt viisaat, että te vihdoinviimein heittäisitte jalopeuran nahkan kokonaan luotanne!

Petoeläimen nahkan, tuon kirjavatäpläisen, ja tutkivaisen, etsiväisen, valloittavaisen tupsut!

Oi, jotta minä oppisin uskomaan teidän "totisuuteenne", sitä varten teidän täytyisi ensin rikkimurtaa kunnioittava tahtonne.

Totinen — niin kutsun minä sitä, joka lähtee jumalattomiin erämaihin ja joka on rikkimurtanut kunnioittavan sydämensä.

Keltaisessa hiekassa ja auringon polttamana hän varmaan tähyeli alta kulmain lähteistä rikkaita saaria, missä elämä lepää tummien puitten alla.

Mutta hänen janonsa ei saa häntä houkutelluksi tulemaan noiden mukavuutta rakastavien kaltaiseksi: sillä missä kosteikkoja on, siellä on myös epäjumalien kuvia.

Nälkäiseksi, väkivaltaiseksi, yksinäiseksi, jumalattomaksi: sellaiseksi tahtoo jalopeuratahto itsensä.

Olla vapaana orjien onnesta, lunastettuna jumalista ja rukoilemisesta, pelotonna ja peljättävänä, suurena ja yksinäisenä: se on totisen tahto.

Erämaassa asuivat ammoisista ajoista sotiset, vapaat henget, erämaan herroina; mutta kaupungeissa asuivat hyvinsyötetyt, ylistetyt viisaat, — vetojuhdat.

Sillä alati he vetävät aaseina, — kansan rattaita!

Ei siksi, että minä heille siitä suuttuisin: mutta palvelevaisia he ovat minusta ja valjastettuja, vaikka he loistavat kultaisissakin valjaissa.

Ja usein he olivat hyviä palvelijoita ja kiitosta ansaitsevia. Sillä niin puhuu hyve: "jos sinun täytyy olla palvelija, niin etsi sitä, jota palveluksesi parhaiten hyödyttää!

"Sinun herrasi henki ja hyve on kasvava senkautta, että sinä olet hänen palvelijansa: niin sinä kasvat itse hänen henkensä ja hyveensä mukana!"

Ja totisesti, te ylistetyt viisaat, te kansan palvelijat! Te itse kasvatte kansan hengen ja hyveen mukana — ja kansa teidän kauttanne! Teidän kunniaksenne minä sanon sen!

Mutta kansaksi te jäätte vielä hyveissännekin, heikkosilmäiseksi kansaksi, — kansaksi, joka ei tiedä, mitä henki on!

Henki on se elämä, joka itse uurtaa elämää: omasta tuskastaan se lisää omaa tietämistään, — tiesittekö tätä ennen?

Ja tämä on hengen onni: olla voideltu ja kyynelillä vihitty uhrieläimeksi, — tiesittekö tätä ennen?

Ja sokean sokeus ja hänen etsimisensä ja haparoimisensa on vielä todistava sen auringon voimaa, johon hän katseli, — tiesittekö tätä ennen?

Ja vuorilla tulee tietäväisen oppia rakentamaan! Vähän se on, että henki siirtää vuoria — tiesittekö tätä ennen?

Te tunnette ainoastaan hengen kipinät: mutta te ette näe sitä alasinta, mikä henki on, ettekä sen vasaran julmuutta!

Totisesti, te ette tunne hengen ylpeyttä! Mutta vielä vähemmin te kestäisitte hengen vaatimattomuutta, jos se kerran tahtoisi puhua!

Ettekä te tohtineet vielä milloinkaan heittää henkeänne lumihautaan: te ette ole kyllin kuumia tehdäksenne sitä. Siksi te ette tunne myöskään pakkasen ihastuksia.

Mutta kaikessa te asetutte liian tuttavalliselle kannalle hengen kanssa; ja viisaudesta te teitte usein vaivais- ja sairashuoneen huonoille runoilijoille.

Te ette ole kotkia: siksi te ette tunne hengen onnea kauhussa. Ja ken ei ole lintu, hän älköön ottako asuntoaan pohjattomuuksien yllä.

Te olette haaleita: mutta kylmänä virtaa jokainen syvä tieto. Jääkylmiä ovat hengen sisimmät kaivot: virvoitus kuumille käsille ja toimivaisille.

Arvokkaina te seisotte ja kankeina ja selkä suorana, te ylistetyt viisaat! — teitä ei kiihoita mikään väkevä tuuli eikä tahto.

Ettekö nähneet milloinkaan purjeen kulkevan yli meren, pullistuneena ja paisuvana ja vapisevana tuulen kiivaudesta?

Purjeen lailla, hengen kiivaudesta vavisten, kulkee minun viisauteni yli meren — minun kesytön viisauteni!

Mutta te kansan palvelijat, te ylistetyt viisaat, — miten te voisitte kulkea minun kanssani! —

Näin puhui Zarathustra.

Yölaulu.

Yö on: nyt puhuvat äänekkäämmin kaikki suihkuvat kaivot. Ja minunkin sieluni on suihkuva kaivo.

Yö on: nyt vasta valveutuu kaikki rakastavaisten laulut. Ja minunkin sieluni on rakastavaisen laulu.

Tyydytyksetöntä, tyydyttämätöntä on minussa; se tahtoo äänensä korottaa. Halu rakkauteen on minussa, se puhuu myöskin rakkauden kieltä.

Valo minä olen, oi, että minä yö olisin! Mutta tämä on minun yksinäisyyteni, että minä valon vyöttämä olen.

Oi, että minä pimeä ja öinen olisin! Miten minä tahtoisin valon rintoja imeä!

Ja myöskin teitä minä tahtoisin siunata, te pienet kipenöivät tähdet ja kiiltomadot tuolla ylhäällä! — ja autuas olla teidän valolahjoistanne.

Mutta minä elän omassa valossani, takaisin minä juon itseeni ne liekit, jotka minusta leimahtavat.

Minä en tunne ottavaisen onnea, ja usein minä uneksin siitä, että varastamisen täytyisi olla vielä suloisempaa kuin ottaminen.

Se on minun köyhyyteni, ettei minun käteni milloinkaan lahjoittamisesta lepää; se on minun kateuteni, että minä odottavia silmiä näen ja kaipuun kirkastettuja öitä.

Oi kaikkien lahjoittavaisten onnettomuutta! Oi aurinkoni pimennystä!
Oi himoa himoitsemiseen! Oi kylläisyyden polttavaa nälkää!

He ottavat minulta: mutta koskenko minä vielä heidän sieluaan! Kuilu on antamisen ja ottamisen välillä; ja pienin kuilu saa viimeiseksi portaansa.

Nälkä kasvaa minun kauneudestani: pahaa tahtoisin minä tehdä niille, joille loistin, ryöstää minä tahtoisin ne, joille lahjoitin: — näin minä isoon pahuutta.

Vetäen käden takaisin, kun käsi sitä vastaan jo ojentuu; viipyen, vesiputouksen lailla, joka vielä putouksessa viipyy: — näin minä isoon pahuutta.

Sellaista kostoa miettii minun runsauteni: sellaisia juonia kumpuaa minun yksinäisyydestäni.

Minun onneni lahjoittamisessa kuoli lahjoittamiseen, minun hyveeni väsyi itseensä yltäkylläisyydessään.

Ken alati lahjoittaa, hänen vaaransa on, että hän kadottaa kainouden; ken alati jakaa, hänen kätensä ja sydämensä saavat käsniä pelkästä jakamisesta.

Minun silmäni ei enää tulvi pyytäväisten kainouden edessä, minun käteni on käynyt liian kovaksi tuntemaan täytettyjen käsien vapisemista.

Minne joutui kyynel silmästäni ja hellyys sydämestäni? Oi kaikkien lahjoittavaisten yksinäisyyttä! Oi kaikkien loistavaisten äänettömyyttä!

Monia aurinkoja kiertää autiossa avaruudessa: kaikelle, mikä pimeää on, ne valollaan puhuvat, — minulle ne vaikenevat.

Oi, tämä on valon vihollisuutta loistavaista kohtaan: armahtamattomana se ratojaan vaeltaa.

Nurjana loistavaista kohtaan sydämensä syvyydessä, kylmänä aurinkoja kohtaan, — näin vaeltaa jokainen aurinko.

Myrskyn lailla auringot ratojaan lentävät: se on niiden vaellusta.
Järkähtymätöntä tahtoaan ne noutavat: se on niiden kylmyys.

Oi, te vasta olette niitä, te pimeät, te öiset, jotka lämpöä loistavaisesta luotte! Oi, te vasta juotte maitoa ja lievitystä valon utareista!

Oi, jäätä on minun ympärilläni, jäähän minä poltan käteni! Oi, jano on minussa, se riutuen janoaa teidän janoanne!

Yö on: oi, että minun täytyy valo olla! Ja jano öiseen! Ja yksinäisyyteen!

Yö on: nyt puhkeaa kuin suihkukaivo minusta minun kaipuuni, — puhua minä kaipaan.

Yö on: nyt puhuvat äänekkäämmin kaikki suihkuvat kaivot. Ja minunkin sieluni on suihkuva kaivo.

Yö on: nyt valveutuu kaikki rakastavaisten laulut. Ja minunkin sieluni on rakastavaisen laulu. —

Näin lauloi Zarathustra.

Tanssilaulu.

Eräänä iltana kulki Zarathustra oppilaineen metsän halki; ja kun hän etsi kaivoa, katso, silloin hän joutui vihreälle niitylle, jota puut ja pensaat ympäröivät: niityllä tanssi tyttöjä keskenään. Niin pian kuin tytöt tunsivat Zarathustran, taukosivat he tanssimasta; mutta Zarathustra astui ystävällisin liikkein heidän luokseen ja puhui nämä sanat:

"Älkää tauotko tanssimasta, te suloiset tytöt! Ei tullut pahakatseinen leikinturmelija teidän luoksenne, ei mikään tyttöjen vihollinen.

"Jumalan puoltaja minä olen perkeleen edessä: mutta tämä on raskauden henki. Miten olisin minä, te kevytjalkaiset, vihamielinen jumalallisia tansseja kohtaan? Tai kaunisnilkkaisia tyttöjalkoja kohtaan?

"Tosin minä olen metsä ja tummien puitten yö: mutta ken tummuuttani ei pelkää, hän löytää ruusupensaitakin sypressieni alta.

"Ja sen pienen jumalankin hän kai löytää, joka on tytöille rakkain: lähteen reunalla hän lepää, hiljaa, suljetuin silmin.

"Totisesti, selkeällä päivällä hän nukahti minulta, tuo päivävaras!
Ajeliko hän ehkä liiaksi perhosia?

"Älkää suuttuko minuun, te ihanat tanssijattaret, jos minä hiukan kuritan tuota pientä jumalaa! Huutava hän on varmaan ja itkevä, — mutta naurettava hän on vielä itkussaankin!

"Ja kyynelsilmin hän on pyytävä teitä tanssimaan; ja minä itse olen laulava laulun hänen tanssiinsa:

"Tanssi- ja pilkkalaulun raskauden hengestä, kaikkeinkorkeimmasta, suurvaltaisimmasta perkeleestäni, josta he sanovat, että hän on 'maailman herra'." —

Ja tämä on se laulu, jonka Zarathustra lauloi, kun Cupido ja tytöt tanssivat yhdessä:

Sinun silmääsi katselin äsken, oi elämä! Ja minusta tuntui, että vaivuin tutkimattomaan silloin.

Mutta sinä vedit minut kultaisella koukulla ylös; ilkkuen sinä nauroit, kun sinua tutkimattomaksi kutsuin.

"Niin haastavat kaikki kalat, sanoit sinä; mitä he eivät saa selville, se on tutkimatonta.

"Mutta vaihtelevainen minä olen vain ja kesytön ja kaikessa nainen, enkä mikään siveellinen:

"Vaikkakin te miehet kutsutte minua 'syväksi' tai 'uskolliseksi', 'ikuiseksi', salaperäiseksi'."

"Kuitenkin te miehet lahjoitatte meille alati omat hyveenne — oi, te siveelliset!"

Näin hän nauroi, tuo uskomaton, mutta minä en usko häneen milloinkaan enkä hänen nauruunsa, silloinkuin hän puhuu pahaa itsestään.

Ja kun minä puhuin kahdenkesken kesyttömän viisauteni kanssa, sanoi se kiivastuneena: "sinä tahdot, sinä himoitset, sinä rakastat, senvuoksi yksin sinä ylistät elämää!"

Vähällä olin silloin kiivaasti vastata ja sanoa totuuden tuolle kiivastuneelle; ja kiivaammin ei viisaudelleen voi vastata kuin sanomalla "totuuden".

Tällainen nimittäin on meidän kolmen suhde. Perinpohjin minä rakastan vain elämää — ja, totisesti, enimmin silloin, kun sitä vihaan!

Mutta että viisaus on minulle rakas, ja usein liian rakas: se riippuu siitä, että se muistuttaa sangen paljon elämää!

Sillä on sen silmä, sen nauru ja vieläpä sen kultainen ongenvapakin: mitä mahdan minä sille, että ne molemmat ovat niin toisensa näköiset?

Ja kerran kun elämä kysyi: "Kuka sitten on tuo viisaus?" — niin minä sanoin kiihkoisesti: "Oi niin! viisaus!

"Sitä janotaan, eikä tulla kylläisiksi, katsotaan huntujen läpi, ahdistetaan ja takerrutaan verkkoon.

"Onko se kaunis? Mistä minä tiedän! Mutta sillä saa vanhimmatkin toutaimet houkutelluksi.

"Vaihtelevainen se on ja uhkamielinen; usein minä näin sen purevan huultaan ja kuljettavan kampaa vasten hiustensa suuntaa.

"Ehkä se on paha ja viekas ja kaikessa nainen; mutta puhuessaan pahaa itsestään, silloin se juuri on vietteleväisin."

"Kun minä sanoin tämän elämälle, silloin se nauroi pahanilkisesti ja sulki silmänsä. 'Kenestä sinä sitten puhut?' sanoi se, luultavasti minusta?

"Ja jos sinä olisit oikeassa, — niin sanotaanko se minulle niin vasten kasvoja! Mutta puhu nyt viisaudestasikin!"

Oi, ja nyt sinä jälleen avasit silmäsi, rakas elämä! Ja minusta tuntui, että vaivuin tutkimattomaan jälleen. —

Näin lauloi Zarathustra. Mutta kun tanssi oli tauonnut ja tytöt olivat lähteneet pois, kävi hän surulliseksi.

"Aurinko on jo kauan sitten laskenut, sanoi hän viimein; niitty on kostea, metsät huokuvat kylmyyttä.

"Tuntematon on luonani ja katselee miettiväisesti. Mitä? Sinä elät vielä, Zarathustra?

"Miksi? Mitävarten? Millä? Mihin? Missä? Miten? Eikö ole hulluutta elää vielä? —

"Oi, ystäväni, ilta se on, joka minusta niin kysyy. Suokaa minulle anteeksi minun surumielisyyteni.

"Ilta on joutunut: suokaa minulle anteeksi, että ilta on joutunut!"

Näin puhui Zarathustra.

Hautalaulu.

"Tuolla kohoo hautasaari, tuo äänetön; tuolla ovat minunkin nuoruuteni haudat. Sinne minä tahdon elämän ikivihannan seppeleen viedä."

Näin sydämessäni päättäen minä purjehdin yli meren. —

Oi te, minun nuoruuteni näyt ja ilmestykset! Oi, te rakkauden silmäykset kaikki, te jumalaiset hetket! Miten nopeasti te minulta sammuitte! Vainajinani teitä tänään muistelen.

Teistä, te rakkaimmat vainajani, aaltoilee ihana tuoksu, tuoksu, joka sydämet ja kyynelet kirvoittaa. Totisesti, se värisyttää ja hellyttää yksin purjehtivaisen sydäntä.

Vielä nytkin minä olen rikkain ja kadehdittavin minä kaikista yksinäisin! Sillä tehän olitte kuitenkin minun, ja minä olen vieläkin teidän: sanokaa, kenelle muulle kuin minulle sellaisia ruusuomenia puusta putosi?

Yhä vieläkin olen teidän rakkautenne perillinen ja maa-ala, teidän muistoksenne vielä minussa kukkivat kirjavat, kesyttömät hyveet, oi, te korkeasti rakastetut!

Oi, me olimme luodut jäämään lähelle toisiamme, te ihanat, oudot ihmeet; ettekä te tulleet arkojen lintujen lailla minun ja minun pyyteitteni luo — ette, vaan kuin uskolliset uskollisen luo!

Niin, uskollisuuteen luodut, kuten minä, ja hentoihin iankaikkisuuksiin: täytyykö minun nyt nimittää teitä uskottomuutenne mukaan, te jumalalliset silmäykset ja silmänräpäykset: muita nimiä minä en ole vielä oppinut.

Totisesti, liian nopeasti te kuolitte minulta, te pakolaiset. Ette kuitenkaan te paenneet minua, enkä minäkään teitä: viattomia me olemme toisiamme kohtaan uskottomuudessamme.

Surmatakseen minut he kuristivat teidät, te toiveitteni laululinnut! Niin, teitä kohti, te rakkaimmat, ampui ilkeys aina nuolensa — osuakseen minun sydämeeni!

Ja se osui! Sillä ettekö te olleet alati lähinnä minun sydäntäni, minun omaisuuteni ja maaperäni: senvuoksi teidän täytyi kuolla nuorina ja ylen varhain!

Kohti ihmeellisintä, minkä minä omistin, ammuttiin nuoli: teitä kohti, joiden iho on untuvan kaltainen ja vielä enemmän hymyn, joka katseesta saa kuolon!

Mutta tämän sanan minä tahdon vihollisilleni puhua: mitä on kaikki ihmismurha sen verroilla, minkä te minulle teitte!

Pahempaa te minulle teitte kuin ihmismurha ikinä on; takaisin-saavuttamattoman te otitte minulta: — näin puhun minä teille, viholliseni!

Te murhasitte minun nuoruuteni näyt ja rakkaimmat ihmeet! Leikkitoverini te riistitte minulta, nuo autuaat henget! Heidän muistokseen minä lasken tämän seppeleen ja tämän kirouksen.

Tämän kirouksen teitä kohtaan, viholliseni! Te teitte minun ikuisuuteni lyhyeksi kuin sävelen, joka särkyy kylmässä yössä. Tuskin se saapui luokseni jumalallisten silmien välähdyksenä vain, — silmänräpäyksenä!

Näin puhui eräänä hyvänä hetkenä minun puhtauteni: "jumalaisia olkoot kaikki olennot minulle."

Silloin te kävitte kimppuuni likaisilla kummituksilla; oi, minne lensi nyt tuo hyvä hetki!

"Kaikki päivät olkoot minulle pyhiä" — niin puhui kerran minun nuoruuteni viisaus: totisesti iloisen viisauden puhetta!

Mutta! silloin te varastitte, viholliset, minulta minun yöni ja möitte ne unettomaan tuskaan: oi, minne pakeni nyt tuo iloinen viisaus!

Kerran minä toivoin onnellisia lintuenteitä: silloin te toitte iljettävän huuhkainhirviön tielleni. Oi, minne pakeni silloin minun hento kaipuuni?

Kaikkea saastaa minä kerran lupasin karttaa: silloin te muutitte minun läheiseni ja lähimpäni mätäpaiseiksi. Oi, minne lensi silloin minun jaloin lupaukseni?

Sokeana minä kuljin kerran autuaita teitä: silloin te heititte lokaa sokean tielle: ja nyt häntä inhoittaa vanha sokkopolku.

Ja kun minä vaikeimpani tein ja vietin voittojeni juhlaa: silloin te saitte aikaan että ne, jotka minua rakastivat, huusivat että tein pahinta heille.

Totisesti, tämä oli alati tekonne: te teitte karvaaksi parhaimmat hunajani ja parhaimpien mehiläisteni ahkeruuden.

Armeliaisuuteni luo te lähetitte aina julkeimmat kerjäläiset; säälini ympärille te tungitte alati parantumattomat hävyttömät. Niin te haavoititte minun hyveitäni heidän uskossaan.

Ja jos vielä asetin esille pyhimpäni uhriksi: heti asetti heidän "hurskautensa" sinne lihavammat lahjansa: niin, että minun pyhimpäni tukehtui teidän rasvanne höyryyn.

Ja kerran minä tahdoin tanssia kuten en milloinkaan vielä ollut tanssinut: yli kaikkien taivaiden minä tahdoin tanssia. Silloin te viekottelitte minun parhaimman laulajani.

Ja nyt hän viritti hirvittävän ja kumean laulun; oi, hän toitotti korvaani kuin kolkko torvi!

Murhaavainen laulaja, ilkeyden välikappale, kaikista syyttömin! Valmiina minä olin jo parhaimpaan tanssiin: silloin sinä murhasit sävelilläsi minun ihastukseni!

Tanssissa vain minä ymmärrän lausua korkeinten kappaleiden vertauskuvan: — ja nyt jäi jäsenissäni korkein vertauskuvani lausumatta!

Sanomattomaksi ja lunastamattomaksi jäi minun korkein toiveeni! Ja nuoruuteni kaikki näyt ja lohdutukset kuolivat minulta!

Miten minä kestin sen sitten? Miten kärsin ja voitin minä sellaiset haavat? Miten minun sieluni nousi jälleen näistä haudoista?

Niin, haavoittumaton, hautaamaton on minussa, kallioitasärkevä: se on minun tahtoni. Äänettömänä se käy ja muuttumattomana halki vuosien.

Kulkunsa se tahtoo kulkea minun jaloillani, minun vanha tahtoni; kovasydäminen on sen mieli ja haavoittumaton.

Haavoittumaton minä olen ainoastaan kantapäästäni. Yhä vielä sinä elät ja olet itsesi kaltainen, sinä kärsivällisin! Aina tähän saakka sinä olet murtanut itsesi kaikkien hautojen läpi!

Sinussa elää myöskin vielä tuo lunastamaton nuoruuteni ajoilta; ja elämänä ja nuoruutena sinä istut täällä toiverikkaana keltaisilla hautaraunioilla.

Niin, vielä sinä olet minulle kaikkien hautojen pirstaleiksi lyöjä: Terve, tahtoni! Ja missä vain on hautoja, siellä on ylösnousemuksia. —

Näin lauloi Zarathustra.

Itsensävoittamisesta.

"Tahdoksi totuuteen" kutsutte te, viisaimmat, sitä, mikä kiihoittaa ja innostaa teitä?

Tahto kaiken olemisen ajateltavuuteen: näin minä kutsun teidän tahtoanne!

Kaiken olemisen te tahdotte tehdä ensin ajateltavaksi: sillä te epäilette hyvällä epäluulolla, vaikka se jo on ajateltavaa.

Mutta sen tulee olla teidän mielenne mukainen ja taipua teidän edessänne! Niin tahtoo teidän tahtonne. Sileäksi sen tulee tulla ja hengelle alamaiseksi, kuten sen kuvastin ja vastakuva.

Tämä on teidän koko tahtonne, te viisaimmat, tahtona valtaan; ja silloinkin kun te puhutte hyvästä ja pahasta ja arvioimisista.

Luoda te tahdotte vielä sen maailman, jonka edessä te voitte polvistua: se on teidän viimeinen toiveenne ja juopumuksenne.

Mutta typerät, kansa, — ne ovat virran kaltaisia, jonka pinnalla venhe ui: ja venheessä istuvat, juhlallisina ja huntuihin peitettyinä, arvioimiset.

Tahtonne ja arvonne te asetatte tulemisen virralle; vanha tahto valtaan ilmeni minulle siinä, mitä kansa uskoo hyväksi ja pahaksi.

Te ne olitte, te viisaimmat, jotka asetitte tuollaisia vieraita tähän venheeseen ja annoitte sille loistoa ja ylväitä nimiä, — te ja teidän hallitseva tahtonne!

Eteenpäin kantaa virta teidän venhettänne nyt: sen täytyy kantaa sitä. Vähät siitä, jos murtunut aalto kuohuu ja raivoisasti kiistää taikaa vastaan!

Ei ole virta teidän vaaranne ja teidän hyvänne ja pahanne loppu, te viisaimmat; vaan tuo tahto itse, tahto valtaan, — tyhjentymätön synnyttävä elämäntahto.

Mutta jotta te ymmärtäisitte minun sanani hyvästä ja pahasta: senvuoksi tahdon sanoa teille vielä sanani elämästä ja kaiken eläväisen laadusta.

Eläväistä minä seurasin, suurimpia ja pienimpiä teitä minä kuljin, jotta pääsisin tietoon sen laadusta.

Satakertaisella kuvastimella tavoitin vielä sen katseen, kun sen suu oli suljettuna: jotta sen silmä puhuisi minulle. Ja sen silmä puhui minulle.

Mutta missä vain elävän löysin, siellä kuulin myös puheen kuuliaisuudesta. Kaikki elävä on kuuliaisuutta.

Ja tämä on toinen: se joutuu käskynalaiseksi, joka ei osaa itseään totella. Niin on eläväisen laatu.

Mutta tämä on kolmas, minkä minä kuulin: käskeminen on vaikeampaa kuin totteleminen. Eikä siksi vain, että käskevä kantaa kaikkien kuuliaisten taakan, ja että tämä taakka hänet helposti musertaa: —

Koetta ja uhkayritystä näin minä kaikessa käskemisessä; ja alati, kun se käskee, uskaltaa eläväinen oman itsensä siihen alttiiksi.

Niin, vielä kun se käskee itseään: silloinkin sen täytyy kärsiä käskemisestään. Oman lakinsa tuomariksi ja toimeenpanijaksi ja uhriksi sen täytyy tulla.

Kuinka se sitten tapahtuu! niin minä kysyin itseltäni. Mikä saa elävän taipumaan, jotta se tottelee ja käskee ja käskien vielä harjoittaa kuuliaisuutta?

Kuulkaa nyt minun sanani, te viisaimmat! Tutkikaa vakaasti, olenko minä ryöminyt itse elämän sydämeen, ja aina sen sydämen juuriin saakka!

Missä eläviä löysin, siellä löysin tahtoa valtaan; ja vielä palvelevan tahdossa minä havaitsin tahdon olla herrana.

Että heikompi palvelee väkevämpää, siihen sen taivuttaa oma tahto, joka tahtoo olla vielä heikomman herra: vain tätä halua vailla se ei voi tulla toimeen.

Ja kuten pienempi antautuu suuremmalle, jotta sillä olisi halu ja valta pienimmässä: näin antaa suurinkin vielä itsensä pois ja panee vallan takia alttiiksi — hengen.

Tämä on suurimman antautumista, että se on uhkayritystä ja vaaraa ja arvanheittoa kuolemasta.

Ja missä uhrausta ja palveluksia ja rakkaudensilmäyksiä on: sielläkin on tahtoa olla herrana. Salateitä hiipii siellä heikompi linnaan ja aina mahtavamman sydämeen saakka — ja varastaa siellä valtaa.

Ja tämän salaisuuden puhui elämä itse minulle: "Katso, sanoi se, minä olen se, jonka alati täytyy voittaa itsensä."

Tosin, te kutsutte sitä tahdoksi siittämiseen tai haluksi päämaaliin, korkeampaan, kaukaisempaan, moninaisempaan: mutta kaikki tämä on yhtä ja yksi ainoa salaisuus.

Mieluummin minä käyn perikatoonkin kuin luovun tästä yhdestä; ja totisesti, missä perikatoa on ja lehtien varisemista, siellä elämä uhraa itsensä — vallan tähden!

Että minun täytyy olla taistelu ja tuleminen ja tarkoitusperä ja tarkoitusperien ristiriita: oi, ken tahtoni arvaa, hän arvaa luultavasti myöskin millaisia käyriä teitä sen täytyy kulkea!

Mitä tuonenkin, ja miten rakastanenkin — pian minun täytyy olla sen vastustaja ja rakkauteni vastustaja: niin tahtoo minun tahtoni.

Ja sinäkin, tietäväinen, olet vain minun tahtoni polku ja jälki: totisesti, minun tahtoni valtaan kulkee sinunkin tahtosi jaloilla totuuteen!

Totisesti se ei osannut totuuteen, ken laukaisi sen jälkeen sanan "tahdosta olemassaoloon": tätä tahtoa — ei ole!

Sillä: mikä ei ole olemassa, se ei voi tahtoa; mutta mikä on olemassaolossa, miten se voisi vielä tahtoa olemassaoloon!

Vain, missä on elämää, siellä myös on tahtoa: mutta ei tahtoa elämään, vaan — niin minä opetan sinulle tahtoa valtaan!

On paljon, mitä eläväinen arvostelee itse elämää korkeammaksi; mutta itse arvioimisestakin puhuu — "tahto valtaan!" —

Näin opetti minulle kerran elämä: ja sillä minä ratkaisen teille, te viisaimmat, vielä teidän sydämenne arvoituksen.

Totisesti, minä sanon teille: hyvää ja pahaa, joka olisi katoamatonta, — sitä ei ole! Itsestään täytyy sen alati jälleen voittaa itsensä.

Arvoillanne ja sanoillanne hyvästä ja pahasta te käytätte väkivaltaa, te arvioijat: ja tämä on teidän kätketty rakkautenne ja teidän sielujenne loisto, vapiseminen ja tulvinta.

Mutta voimakkaampi väkivalta kasvaa teidän arvoistanne ja uusi voitto: sitä vastaan murskaantuu muna ja munankuoret.

Ja kenen täytyy luoja olla hyvässä ja pahassa: totisesti, hänen täytyy ensin olla tyhjäksitekijä ja rikkimurtaa arvot.

Näin kuuluu korkein paha korkeimpaan hyvään: mutta tämä on luova. —

Puhukaamme vain tästä, te viisaimmat, vaikkakin se on pahaa. Vaikeneminen on pahempaa; kaikki vaitiolevat totuudet käyvät myrkyllisiksi.

Ja murtukoon kaikki, mikä totuuksienne kautta murtua — voi! Monta huonetta on vielä rakennettava! —

Näin puhui Zarathustra.

Ylhäisistä.

Äänetön on minun mereni pohja: kukapa arvaisi, että se kätkee leikillisiä hirviöitä!

Järkähtämätön on minun syvyyteni: mutta se välkkyy uivista arvoituksista ja nauruista.

Ylhäisen minä näin tänään, juhlallisen, hengen parannuksentekijän: oi, miten minun sieluni nauroi hänen rumuudelleen!

Rinta kohollaan ja niiden kaltaisena, jotka vetävät henkeä: niin hän seisoi siellä, tuo ylhäinen, ja äänettömänä:

Rumat totuudet, hänen metsänriistansa, riippumassa olkapäillä, ja rikkaana risaisista vaatteista; monta okaakin oli tarttunut häneen, — mutta vielä en nähnyt yhtään ruusua.

Vielä hän ei oppinut naurua eikä kauneutta. Alakuloisena palasi tämä metsästäjä takaisin tiedon metsästä.

Kotia hän kääntyi taistelusta villien eläinten kanssa: mutta hänen totisuudestaan katsoo vielä villi eläin — voittamaton!

Yhä vielä hän seisoo tuolla kuin tiikeri, joka tahtoo hypätä; mutta minä en suvaitse näitä pingoitettuja sieluja, nurja on makuni näitä erikseen vetäytyneitä kohtaan.

Ja te sanotte minulle, ystävät, ettei tule kiistellä mausta ja maistamisesta? Mutta kaikki elämä on kiistaa mausta ja maistamisesta!

Maku: se on yhtaikaa paino ja vaakakuppi ja punnitsija; ja voi kaikkea elävää, joka käymättä taistelua painosta ja vaakakupista ja punnitsijasta tahtoi elää!

Kunpa hän väsyisi korkeuteensa, tuo ylhäinen: silloin vasta hänen kauneutensa alkaisi, — ja silloin vasta minä tahdon maistaa häntä ja pitää häntä maukkaana.

Ja vasta kun hän kääntyy pois itsestään, on hän juokseva oman varjonsa yli — ja, totisesti! aurinkonsa helmaan.

Liian kauan hän istui varjossa, hengen parannuksentekijän posket kalpenivat; vähää vaille, ettei hän nääntynyt odotuksissaan nälkään.

Ylenkatsetta on vielä hänen silmässään; ja hänen suunsa kätkee saastaa. Tosin hän lepää nyt, mutta hänen leponsa ei ole vielä asettunut aurinkoon.

Härän lailla hänen tulisi tehdä; ja hänen onnensa tulisi haista maalle, eikä ylenkatseelle maata kohtaan.

Valkoisena härkänä tahtoisin hänet nähdä, kun hän puuskuen ja mylvien käy auran edessä: ja hänen mylvintänsä ylistäisi vielä kaikkea maallista!

Pimeät ovat vielä hänen kasvonsa; käden varjo liehuu niillä. Varjojen peitossa on hänen silmänsä tarkoitus vielä.

Hänen tekonsa itse lepää vielä varjona hänen yllään: käsi pimentää toimivan. Vielä hän ei ole voittanut tekoaan.

Tosin rakastan hänessä härän niskaa: mutta nyt minä tahdon nähdä myös enkelin silmän.

Vielä sankaritahtonsakin hänen täytyy oppia unhoittamaan: korotettu hänen tulee olla eikä ainoastaan kohonnut: — itse eetterin tulisi nostaa hänet, tuon tahdottoman!

Hän lannisti petoja, hän ratkaisi arvoituksia: mutta lunastaakin hänen tulisi vielä petonsa ja arvoituksensa, taivaallisiksi lapsiksi hänen tulisi ne vielä muuttaa.

Vielä hänen tietonsa ei ole oppinut hymyilemään ja olemaan ilman kateutta; vielä ei hänen tulviva intohimonsa ole viihtynyt kauneudessa.

Totisesti, ei hänen kaipuunsa tule kylläisyyteen vaieta ja vaipua, vaan kauneuteen! Sulous kuuluu ylevämielisen ylevämielisyyteen.

Käsivarsi asetettuna pään yli: niin tulisi sankarin levätä, niin tulisi hänen voittaa lepäämisensäkin.

Mutta juuri sankarille on kaunis kaikkein vaikeinta. Saavuttamaton on kaunis kaikelle kiihkeälle tahdolle.

Hiukan enemmän, hiukan vähemmän: se juuri on täällä paljon, se on täällä enin.

Seisoa lihakset velttoina ja tahto valjaista riisuttuna: se on vaikeinta teille kaikille, te ylhäiset!

Kun valta käy armolliseksi ja tulee alas näkyviin: kauneudeksi minä kutsun sellaista alastuloa.

Enkä minä pyydä keneltäkään niinkuin sinulta juuri kauneutta, sinä voimakas: sinun hyvyytesi olkoon sinun viimeinen itsesi-valtaaminen.

Kaikkea pahaa minä uskon sinusta: senvuoksi minä tahdon sinulta hyvää.

Totisesti, minä nauroin usein noille heikoille raukoille, jotka luulevat itseään hyviksi, siksi että heillä on hervottomat käpälät!

Pilarin hyveeseen sinun tulee pyrkiä: kauniimmaksi se käy alati ja sirommaksi, mutta sisällisesti kovemmaksi ja kantavammaksi, mitä korkeammalle se nousee.

Niin, sinä ylhäinen, kerran sinä olet vielä oleva kaunis ja pitävä kuvastinta oman kauneutesi edessä.

Silloin sinun sielusi on värisevä jumalallisista pyyteistä; ja rukoilemista tulee olemaan vielä sinun turhamielisyydessäsikin!

Tämä nimittäin on sielun salaisuus: vasta kun sankari on hyljännyt sen, lähenee sitä, unessa, — yli-sankari. —

Näin puhui Zarathustra.

Sivistyksen maasta.

Liian kauaksi minä lensin tulevaisuuteen: kauhu valtasi minut.

Ja kun minä katselin ympärilleni, katso! silloin oli aika ainoa aikalaiseni.

Silloin minä pakenin takaisin, kotiapäin — ja yhä nopeammin: niin minä tulin teidän luoksenne, te nykyaikaiset, ja sivistyksen maahan.

Ensi kerran minulla oli silmää teitä kohtaan ja hyvää mieltymystä: totisesti, kaipuu sydämessä minä tulin.

Mutta mitä minulle tapahtui? Niin tuskissani kuin olinkin, — minun täytyi nauraa! Milloinkaan ei silmäni nähnyt mitään niin kirjavatäpläistä!

Nauramistani minä nauroin, jalkani vielä vavistessa ja sydämenikin: "täällähän on kaikkien värikuppien kotimaa!" — sanoin minä.

Viisikymmentä väripilkkua kasvoihin ja jäseniin maalattuna: niin te istuitte siellä minun kummastuksekseni, te nykyaikaiset!

Ja viisikymmentä kuvastinta ympärillänne, jotka imartelivat ja jäljittelivät teidän värivälkettänne!

Totisesti, ei voisi teillä olla parempaa naamiota, te nykyaikaiset, kuin omat kasvonne ovat! Kuka voisi teitä — tuntea!

Kirjoitettuina täyteen menneisyyden merkkejä ja nämäkin merkit uusilla merkeillä tuhrittuina: näin te olette kätkeneet itsenne hyvin kaikilta merkkeinselittäjiltä!

Ja jos on munaskuittenkin tutkija: kukapa vielä uskoo, että teillä on munaskuut! Väreistä te näytätte olevan leivotuita ja yhteenliimatuista liuskoista.

Kaikki ajat ja kansat katsovat kirjavina teidän hunnuistanne; kaikki tavat ja uskot puhuvat kirjavina teidän liikkeistänne.

Ken riisuisi yltänne hunnut ja verhot ja värit ja liikkeet: kyllin paljon hänellä olisi jäljellä peloittaakseen sillä linnut.

Totisesti, minä itse olen peljästynyt lintu, joka kerran näki teidät alastomina ja ilman väriä; ja minä lensin pois, kun luuranko tarjosi minulle rakkautta.

Ennemmin minä toki olisin vaikka päiväläisenä Manalassa ja menneisyyden varjojen luona! — Uhkeampia ja täyteläisempiähän ovat itse manalaisetkin kuin te!

Tämä, niin tämä on minun sisälmysteni kirvely, etten voi sietää teitä alastomina enkä vaatetettuina, te nykyaikaiset!

Tulevaisuuden kaikki kauhu ja kaikki, mikä milloinkaan sai paenneet linnut värisemään, on totisesti mieluisampaa ja vähemmän vierasta kuin teidän "todellisuutenne".

Sillä näin te puhutte: "Todellisia me olemme kokonaan, ja ilman uskoa ja harhauskoa": näin te röyhistelette rintaanne — oi, vielä rinnattominakin!

Niin, miten te voisitte uskoa, te kirjavatäpläiset! jotka olette kuvia kaikesta, mitä maailmassa on uskottu!

Itse uskon vaeltavia kumoamisia te olette, ja kaikkien ajatusten niveliltä nyrjähtämistä. Epäuskottavia: näin kutsun minä teitä, te todelliset!

Kaikki ajat kinastelevat toisiansa vastaan teidän hengissänne; ja kaikkien aikojen unet ja kinastelut olivat todellisempia kuin teidän valveillaolonne!

Hedelmättömiä te olette: siksi teiltä puuttuu uskoa. Mutta kenen täytyi luoda, hänellä oli alati myöskin tosiunensa ja tähtienteensä — ja hän uskoi uskoon! —

Puoliavoimia portteja te olette, joilla haudankaivajat odottavat. Ja tämä on teidän todellisuutenne: "hävitä vain kaikki ansaitsee."

Oi millaisina te siinä seisotte, te hedelmättömät, miten laihoina kylkiluilta! Ja moni teistä varmaan itsekin tiesi sen.

Ja hän puhui: täällä on varmaan käynyt jumala minun nukkuessani ja salaa ottanut minulta jotakin? Totisesti, kylliksi tehdäkseen itselleen siitä vaimon!

"Ihmeellinen on kylkiluitteni köyhyys!" — näin puhui jo moni nykyaikainen.

Niin, nauruksi te olette minulle, te nykyaikaiset! Ja vallankin kun te ihmettelette itseänne!

Ja voi minua, ellen voisi nauraa teidän ihmettelyllenne, vaan täytyisi minun niellä kaikki inhoittava, mitä maljoissanne on!

Mutta siksi minä tahdon ottaa teidät keveämmin, kun minulla on raskasta kannettavana; ja mitä se tekee vaikka kovakuoriaisia ja lentäviä itikoita vielä asettuu taakalleni!

Totisesti, se ei käy minulle siitä raskaammaksi! Eikä teistä, te nykyaikaiset, ole suuri väsymys minuun tuleva. —

Oi, mihin minä nyt olen kaipuuni kera nouseva! Kaikilta vuorilta minä etsien katselen isän- ja äidinmaita.

Mutta kotiseutua minä en löytänyt mistään: epävakainen minä olen kaikissa kaupungeissa ja matkallelähtö kaikilla porteilla.

Vieraita ovat minulle ja ilvettä kaikki nykyaikaiset, joiden luo sydän minut äsken ajoi; ja karkoitettu minä olen kaikista isän- ja äidinmaista.

Niin minä rakastan nyt ainoastaan lasteni maata, tuota löytämätöntä, kaukaisimmassa meressä: sitä minä käsken purjeeni etsimään ja etsimään.

Lapsissani minä tahdon sovittaa, että olen isieni lapsi ja kaikessa tulevaisuudessa — tämän nykyisyyden!

Näin puhui Zarathustra.

Tahrattomasta tiedosta.

Kun eilen kuu nousi, luulin minä, että se aikoi synnyttää auringon: niin leveänä ja raskaana se lepäsi taivaanrannalla.

Mutta valhettelija se oli raskauksineen; ja mieluummin minä tahdon uskoa mieheen kuussa kuin naiseen.

Tosin, vähän on miestä hänessäkin, tuossa kainossa öitsijässä.
Totisesti, pahalla omallatunnolla se vaeltaa yli kattojen.

Sillä se on himokas ja kateellinen, munkki kuussa, maata se himoitsee ja rakastavaisten kaikkia riemuja.

Ei, minä en pidä tuosta kissasta katoilla! Inhoittavia ovat minulle kaikki, jotka hiipien kiertävät puoleksi suljetulta ikkunoita.

Hurskaana ja äänettömänä se vaeltaa tähtitantereilla: mutta minä en suvaitse hiljaaliikkuvia miesjalkoja, joissa ei edes kannus kilise.

Jokaisen rehellisen askel puhuu; mutta kissa kulkee varkain yli maan.
Katso, kissan kaltaisena tulee kuu esiin ja epärehellisenä. —

Tämän vertauksen minä annan teille, te herkkätunteiset teeskentelijät, teille, te "puhtaasti-tietäväiset"! Teitä minä kutsun — himokkaiksi!

Tekin rakastatte maata ja maallista: minä ymmärrän teidät hyvin! — mutta häveliäisyyttä on teidän rakkaudessanne ja pahaa omaatuntoa, — kuun kaltaisia te olette!

Ylenkatseeksi maallista kohtaan on teidän henkenne houkuteltu, mutta ei teidän sisälmyksiänne: mutta ne ovat väkevimmät teissä!

Ja nyt häpeää teidän henkenne, että se noutaa sisälmystenne mieltä, ja kulkee oman häpeänsä takia piilo- ja valheteitä.

"Tämä olisi minulle korkeinta, — näin puhuu itselleen teidän valheellinen henkenne — katsella elämää ilman himoa eikä, koiran tavoin, kieli suusta riippuen.

"Olla onnellinen katselemisessa, tahto kuolleena, vailla itsekkäisyyden sieppaamista ja himoa — koko ruumis kylmänä ja tuhkanharmaana, mutta silmä juopuneena kuusilmänä!

"Tämä olisi minulle rakkainta, — näin viettelee itseään tuo vietelty — rakastaa maata niinkuin kuu sitä rakastaa, ja ainoastaan silmällä koskettaa sen kauneutta.

"Ja tämä olkoon minulle tahratonta tietoa kaikista kappaleista, että minä en kappaleilta mitään tahdo, paitsi että saan olla niiden edessä kuin satasilmäinen kuvastin." —

Oi, te herkkätunteiset teeskentelijät, te himokkaat! Teiltä puuttuu pyyteen viattomuutta: ja nyt te solvaatte senvuoksi pyytämistä!

Totisesti, te ette luovina, synnyttävinä, syntymishaluisina rakasta maata!

Missä on viattomuutta? Siellä missä on tahtoa synnyttämiseen. Ja ken tahtoo itseään ylempää luoda, hänellä on puhtain tahto.

Missä on kauneutta? Siellä missä minun täytyy tahtoa kaikella tahdolla; missä minä tahdon rakastaa ja käydä perikatoon, jotta kuva ei jäisi ainoastaan kuvaksi.

Rakastaa ja käydä perikatoon: ne ovat hamasta iankaikkisuuksista sointuneet yhteen. Tahto rakkauteen: se on olla valmis kuolemaankin. Näin puhun minä teille, te pelkurit!

Mutta nyt teidän epämiehuullinen kieroonkatsomisenne tahtoo saada nimen "mietiskeleväisyys"! Ja mikä arkojen silmien antaa koskettaa itseään, on ristittävä "kauniiksi"! Oi te jalojen nimien tahraajat!

Mutta tämä on oleva: teidän kirouksenne, te tahrattomat, te puhtaasti-tietäväiset, että te ette tule milloinkaan synnyttämään: vaikkakin te lepäätte leveinä ja raskaina taivaanrannalla!

Totisesti, te ahdatte suunne täyteen jaloja sanoja: ja meidän tulee uskoa, että teidän sydämenne tulvii yli äänensä, — te valhettelijat?

Mutta minun sanani ovat halpoja, halveksittuja, käyriä sanoja: kernaasti minä poimin ylös, mitä teidän aterioillanne pöydän alle putoo.

Aina minä niillä voin — sanoa teeskentelijöille totuuden! Niin, minun ruotoni, näkinkenkäni ja piikkiset lehteni tulevat — kutittelemaan teeskentelijäin neniä!

Huono ilma on alati teidän ympärillänne ja teidän aterioittenne: teidän himokkaat ajatuksenne, teidän valheenne ja salaisuutennehan ovat ilmassa!

Uskaltakaa toki ensin uskoa itseänne — teitä ja teidän sisälmyksiänne! Ken itseään ei usko, hän valhettelee alati.

Jumalan naamion te ripustitte eteenne, te "puhtaat": jumalan naamioon kätkeytyi teidän inhoittava rengasmatonne.

Totisesti, te petätte, te "mietiskeleväiset"! Kerran oli Zarathustrakin teidän jumalallisten nahkojenne narri; ei hän oivaltanut sitä käärmeenkiemuraa, jolla ne olivat täytetyt.

Jumalan sielun minä luulin kerran näkeväni teidän juonissanne, te puhtaasti-tietäväiset! Parempaa taitoa minä en kerran aavistanut kuin teidän taitonne!

Käärmesaastaa ja pahaa hajua minä en nähnyt kaukaisuudestani: ja että sisiliskon kavaluus täällä hiiviskeli ympäri.

Mutta minä tulin teidän lähellenne: silloin minulle valkeni päivä — ja nyt se valkenee teille, — loppunut on lemmenliitto kuun kanssa!

Katsokaa toki tuonne! Kiinnisaatuna ja kalvaana se on tuolla — aamuruskon edessä!

Sillä se tulee jo, tuo hehkuva, — sen rakkaus maahan tulee!
Viattomuutta ja luomishalua on kaikki auringonrakkaus!

Katsokaa toki tuonne, miten se kärsimättömänä tulee yli meren! Ettekö tunne sen rakkauden janoa ja kuumaa hengitystä?

Merta se tahtoo imeä ja juoda sen syvyyden luoksensa korkeuteen: silloin kohoaa meren himo tuhansin rinnoin.

Auringon janon suutelemaksi ja imemäksi se tahtoo tulla; ilmaksi se tahtoo tulla ja korkeudeksi ja valon uraksi ja itse valoksi!

Totisesti, auringon lailla minä rakastan elämää ja kaikkia syviä meriä.

Ja tämä on minulle tietoa: kaiken syvän tulee nousta ylös — minun korkeuteeni! —

Näin puhui Zarathustra.

Oppineista.

Kun minä lepäsin unessa, silloin söi lammas murattiseppelettä, joka oli päässäni — söi ja virkkoi: "Zarathustra ei ole enää oppinut."

Puhui ja läksi lyllertäen pois ja ylväänä. Eräs lapsi kertoi sen minulle.

Kernaasti minä lepään täällä, missä lapset leikkivät, murtuneen muurin luona, ohdakkeitten ja punaisien unikkojen alla.

Oppinut minä olen vielä lapsille ja ohdakkeillekin ja punaisille unikoille. Viattomia ne ovat, vieläpä häijyydessäänkin.

Mutta lampaalle minä en ole enää oppinut: niin tahtoo minun osani — siunattu olkoon se!

Sillä tämä on totuus: ulos minä olen lähtenyt oppineitten huoneesta, ja oven olen vielä viskannut jälkeeni kiinni.

Liian kauan minun sieluni istui nälkäisenä heidän pöytänsä ääressä; en minä ole heidän laillaan totutettu tietämiseen kuin pähkinänsärkemiseen.

Vapautta minä rakastan ja ilmaa terveen maan yllä; mieluumin minä vielä tahdon nukkua häränvuodilla kuin heidän arvosijoillaan ja kunniallisuuksillaan.

Minä olen liian kuuma ja palanut omista ajatuksistani: usein tahtoo se tukauttaa hengitykseni. Silloin minun täytyy päästä ulos ja pois kaikista pölyisistä tuvista.

Mutta he istuvat kylminä kylmässä varjossa: he tahtovat kaikessa olla vain katselijoita ja ovat varuillaan, etteivät istu siellä, missä aurinko paahtaa portaille.

Kuten sellaiset, jotka seisovat kadulla ja töllistelevät ohikulkijoita: näin odottavat hekin ja töllistelevät ajatuksia, joita toiset ovat ajatelleet.

Jos heihin käsineen tarttuu, niin he pölyävät kuin jauhosäkit, ja vastoin tahtoaan: mutta kenpä arvaisi, että heidän pölynsä on syntynyt jyvistä ja suvisten kenttien keltaisesta riemusta?

Jos he ovat olevinaan viisaita, niin minua hiukan vituttaa heidän pienet mietelauseensa ja totuutensa: usein on heidän viisaudessaan sellainen haju kuin se nousisi lätäköstä: ja totisesti, minä olenkin jo kuullut sammakon kurnuttavan siitä!

Taitavia he ovat, heillä on älykkäät sormet: mitä on minun yksinkertaisuuteni heidän moninaisuutensa rinnalla! Kaiken langanpujottamisen ja solmimisen ja kutomisen heidän sormensa ymmärtävät: näin he kutovat hengen sukkia!

Hyviä kellolaitoksia he ovat, kun vain pidetään huoli siitä, että ne vedetään oikein vireeseen! Sitten ne näyttävät petoksetta tunnin ja pitävät pientä melua senohella.

Myllylaitoksen tavoin he tekevät työtä ja jyskyttävät: heille tulee vain heittää hedelmäjyvänsä! — he kyllä ymmärtävät jauhaa jyvän pieneksi ja tehdä siitä valkeata pölyä.

He tähystelevät tarkasti toisiaan eivätkä luota suuresti toisiinsa. Kekseliäinä pienissä viekkauksissa he odottavat sellaisia, joiden tietäminen kulkee veltoin jaloin, — hämähäkkien lailla he odottavat.

Minä näin heidän alati valmistavan varovasti myrkkyä; ja aina he vetivät silloin lasiset hansikkaat sormiinsa.

Väärillä arvoillakin he osaavat pelata; ja niin innokkaasti näin heidän pelaavan, että he siinä hikoilivat.

Me olemme toisillemme vieraita, ja heidän hyveensä ovat minulle vieläkin vastenmielisempiä kuin heidän vääryytensä ja väärät arpansa.

Ja kun minä asuin heidän luonaan, silloin minä asuin yläpuolella heitä. Siksi he suuttuivat minuun.

He eivät tahdo kuulla siitä mitään, että joku vaeltaa heidän päittensä päällä; ja niin he asettivat puuta ja maata ja rikkoja minun ja päittensä väliin.

Näin he vaimensivat minun askeleitteni kaiun: ja huonoimmin ovat minua tähän saakka oppineimmat kuulleet.

Kaikkien ihmisten malat ja raiskat he asettivat itsensä ja minun väliini: — "malkaorreksi" he kutsuvat sitä huoneissaan.

Mutta siitä huolimatta minä vaellan ajatuksineni heidän päittensä päällä; ja vaikka tahtoisin vaeltaa omilla vioillanikin, niin olisin kuitenkin yläpuolella heitä ja heidän päitään.

Sillä ihmiset eivät ole yhdenvertaisia: näin puhuu oikeus. Ja mitä minä tahdon, sitä he eivät saaneet tahtoa!

Näin puhui Zarathustra.

Runoilijoista.

"Sittenkuin paremmin opin tuntemaan ruumiin, — sanoi Zarathustra eräälle oppilaalleen — on minulle henki ainoastaan kuin kummitus; ja kaikki 'katoamaton' — sekin on vain vertausta."

"Niin minä kuulin sinun jo kerran sanovan, vastasi oppilas; ja sillä kertaa sinä lisäsit: 'mutta runoilijat valhettelevat liian paljon'. Miksi sinä sanoit silloin, että runoilijat valhettelevat liian paljon?"

"Miksi? sanoi Zarathustra. Sinä kysyt miksi? Minä en kuulu niihin, joilta saa kysyä heidän syitään.

"Onko minun kokemukseni sitten eilispäivän lapsi? Siitä on kauan kuin minä elin mielipiteitteni syyt.

"Eikö minun täytyisi olla muiston malja, jos tahtoisin pitää vielä syynikin luonani?

"Liian paljon on minulle jo siinä, että säilytän itse mielipiteet; ja moni lintu lentää minun luotani.

"Ja joskus minä löydän kyyhkyslakastanikin sinnelentäneen eläimen, joka on minulle outo, ja joka vapisee, kun lasken käteni sen päälle.

"Kuitenkin, mitä Zarathustra sanoi sinulle kerran? Että runoilijat valhettelevat liian paljon? — Mutta Zarathustrakin on runoilija.

"Uskotko sinä nyt, että hän lausui tässä totuuden? Miksi uskot niin?"

Oppilas vastasi: "minä uskon Zarathustraan." Mutta Zarathustra pudisti päätään ja hymyili.

Usko ei tee minua autuaaksi, sanoi hän, vallankaan ei usko minuun.

Mutta siinä tapauksessa, että joku täydellä todella sanoisi, että runoilijat valhettelevat liian paljon: niin hän on oikeassa, — me valhettelemme liian paljon.

Me tiedämmekin liian vähän ja olemme huonoja opettajia:, siksi meidän jo täytyy valhetella.

Ja ken meistä runoilijoista ei olisi viiniänsä väärentänyt? Moni myrkyllinen sekoitus tehtiin meidän kellareissamme, paljon sanomatonta siellä tapahtui.

Ja koska me tiedämme vähän, niin me rakastamme sydämestämme hengellisesti vaivaisia, vallankin jos ne ovat nuoria naisia!

Ja vieläpä me himoitsemme niitäkin asioita, joita vanhat naiset kertovat toisilleen iltaisin. Sitä me itse kutsumme iäti-naiselliseksi itsessämme.

Ja ikäänkuin olisi olemassa erityinen salainen tie tietoon, joka menee umpeen niiltä, jotka jotakin oppivat: niin me uskomme kansaan ja sen "viisauteen".

Mutta tämän uskovat kaikki runoilijat: että se, ken nurmella maaten tai yksinäisellä mäenrinteellä heristää korviaan, saa tietää jotakin niistä kappaleista, jotka ovat taivaan ja maan välillä.

Ja jos heissä syntyy hentoja liikutuksia, niin runoilijat luulevat alati, että itse luonto on heihin rakastunut:

Ja se hiipii heidän korvaansa kuiskatakseen sinne salaisuuksia ja lemmekkäitä hyväilysanoja: siksi he ylpeilevät ja ylvästelevät kaikkien kuolevaisten edessä!

Oi, taivaan ja maan välillä on olemassa niin paljon kappaleita, joista vain runoilijat ovat antautuneet jotakin uneksimaan!

Ja vallankin yläpuolella taivasta: sillä kaikki jumalat ovat runoilija-vertausta, runoilija-veijausta!

Totisesti, alati se vetää meitä sinne — nimittäin pilvien valtakuntaan: niille me asetamme kirjavat haamumme ja kutsumme niitä sitten jumaliksi ja yli-ihmisiksi: —

Ja eivätkö ne sitten ole kyllin kevyitä sellaisille istuimille! — kaikki nuo jumalat ja yli-ihmiset.

Oi, miten väsynyt minä olen kaikkeen tuohon riittämättömään, jonka välttämättä tulee olla tapahtumus! Oi, miten väsynyt minä olen runoilijoihin! —

Kun Zarathustra puhui näin, suuttui hänen oppilaansa häneen, mutta hän vaikeni. Ja Zarathustrakin vaikeni; ja hänen silmänsä oli kääntynyt sisäänpäin, ikäänkuin se olisi katsellut kaukaisiin etäisyyksiin. Viimein hän huokasi ja veti henkeään.

Minä olen tämänpäivän ja menneisyyden lapsi, sanoi hän sitten; mutta jotakin on minussa, joka on huomisesta ja ylihuomisesta ja tulevaisesta.

Minä olen väsynyt runoilijoihin, vanhoihin ja uusiin; pintapuolisia he ovat minulle kaikki ja matalia meriä.

He eivät ajatelleet kyllin syvästi: siksi heidän tunteensa ei vajonnut alas pohjiin saakka.

Hiukan hekumaa ja hiukan ikävää: se on heidän parhain ajattelunsa ollut.

Aavehenkäystä ja -liihoittelua on minulle kaikki heidän harpunhelinänsä: mitä he tiesivät tähänsaakka sävelten palavuudesta! —

He eivät ole minulle myöskään kyllin puhtaita: he sekoittavat kaikki vetensä, jotta se näyttäisi syvältä.

Ja kernaasti he tahtovat käydä sovittajista siten: mutta välittäjiä ja sekoittajia he ovat minulle, ja puolittaisia ja saastaisia! —

Oi, minä viskasin kyllä verkkoni heidän mereensä ja tahdoin pyydystää hyviä kaloja; mutta alati minä vedin ylös jonkun vanhan jumalan pään.

Niin antoi meri nälkäiselle kiven, ja he itse lienevät merestä syntyisin.

Epäilemättä, heistä löytää helmiä: sitä enemmän he ovat itse kovien kuoriaiseläinten kaltaisia. Ja sielun asemasta minä löysin usein suolaista limaa heissä.

Mereltä he oppivat vielä turhamaisuutensakin: eikö meri ole riikinkukkojen riikinkukko?

Kaikkein rumimmallekin puhvelille se levittää pyrstönsä, milloinkaan se ei väsy hopeisiin ja silkkisiin koristuksiinsa.

Jurona puhveli katselee sitä, hieta lähellä sen sielua, vielä lähempänä metsäntiheikkö, mutta lähinnä lieju.

Mitä on sille kauneus ja meri ja riikinkukonkoru! Tämän vertauksen minä sanon runoilijoille.

Totisesti, heidän henkensä itse on riikinkukkojen riikinkukko ja turhamaisuuden meri!

Katselijoita tahtoo runoilijan henki: vaikkapa olisivat puhveleita! —

Mutta tähän henkeen minä olen väsynyt: ja minä näen sen päivän tulevan, jolloin se väsyy itseensä.

Muuttuneina minä näin jo runoilijat, ja heidän katseensa heitä itseään kohti suunnattuna.

Hengen parannuksentekijöitä minä näin tulevan: ne kasvoivat heistä. —

Näin puhui Zarathustra.

Suurista tapauksista.

Meressä on saari — lähellä Zarathustran autuaita saaria —, jolla tulivuori alati suitsuaa; siitä kansa kertoo, ja etenkin vanhat naiset kansan keskuudessa sanovat, että se on asetettu kuin kallionlohkare Manalan portin edustalle: mutta itse tulivuoren läpi kulkee kaita tie alaspäin, joka vie tuolle Manalan portille.

Siihen aikaan, kun Zarathustra oleskeli autuailla saarilla, tapahtui, että eräs laiva laski ankkurin sen saaren luona, jolla tuo suitsuava vuori on; ja sen miehistö nousi maihin kaniineja ampumaan. Mutta puolenpäivän tienoissa, kun kapteeni ja hänen väkensä olivat jälleen yhdessä, näkivät he äkkiä miehen tulevan halki ilman heitä kohti, ja ääni sanoi selvästi: "on aika! On tärkin aika!" Ja kun olento oli lähimpänä heitä mutta se lensi nopeasti kuin varjo siihen suuntaan, missä tulivuori oli —, silloin he tunsivat suurimmaksi hämmästykseksi, että se oli Zarathustra; sillä he olivat jo kaikki nähneet hänet, lukuunottamatta itse kapteenia, ja he rakastivat häntä kuten kansa rakastaa: niin että rakkautta ja arkuutta on yhtä paljon yhdessä.

"Katsokaahan toki! sanoi vanha perämies, tuolla menee Zarathustra helvettiin!" —

Samaan aikaan, kun nämä merimiehet laskivat maihin tulisaaren luona, oli huhu liikkeellä, että Zarathustra oli kadoksissa; ja kun hänen ystäviltään kysyttiin, kertoivat he, että hän yönaikaan oli astunut laivaan sanomatta, minne hän aikoi matkustaa.

Näin syntyi levottomuus; mutta kolmen päivän päästä tuli tämän levottomuuden lisäksi laivaväen kertomus ja nyt sanoi kaikki kansa, että perkele on ottanut Zarathustran. Hänen oppilaansa nauroivat kyllä tälle puheelle; ja vieläpä eräs heistä sanoi: "ennemmin minä uskon, että Zarathustra on ottanut perkeleen." Mutta sielunsa pohjasta he kaikki olivat huolestuneita ja täynnänsä kaipuuta: niin oli heidän riemunsa suuri, kun Zarathustra viidentenä päivänä ilmestyi heidän keskellensä.

Ja tämä on kertomus Zarathustran puhelusta tulikoiran kanssa:

"Maalla, sanoi hän, on iho; ja tässä ihossa on sairauksia. Yksi näistä sairauksista esimerkiksi on nimeltään 'ihminen'.

"Ja eräs toinen näistä sairauksista on nimeltään 'tulikoira': siitä ovat ihmiset kuvitelleet ja antaneet itselleen kuvitella paljon.

"Saadakseni selville tämän salaisuuden minä menin yli meren: ja minä olen nähnyt totuuden alastomana, totisesti! paljainjaloin aina kaulaan asti.

"Mikä tulikoirassa piilee, sen minä tiedän nyt; ja samoin kaikissa niissä ulostus- ja mullistusperkeleissä, joita eivät ainoastaan vanhat naiset pelkää.

"Ulos, tulikoira, syvyydestäsi! huusin minä, ja tunnusta, miten syvä tuo syvyys on! Mistä se tulee, jota sinä puuskutat ylös?

"Sinä juot runsaasti merestä: sen ilmaisee sinun rutisuolainen kaunopuheisuutesi! Tosiaan, ollaksesi syvyyden koira, otat sinä ravintosi liian pinnalta!

"Korkeintaan maan vatsastapuhujana minä pidän sinua: ja alati, kun olen kuullut mullistus- ja ulostusperkeleitten puhuvan, olen havainnut ne sinun kaltaisiksesi: suolaisiksi, valhetteleviksi ja löyhiksi.

"Te ymmärrätte mylviä ja tuhkalla pimentää! Te olette parhaita suunpieksäjiä ja olette tarpeeksi oppineet taidon keittää liejun kuumaksi.

"Missä te olette, siellä täytyy alati olla liejua läheisyydessä, ja paljon sienimaista, onttoa, pakotettua: se tahtoo vapauteen.

"'Vapaus' mylvitte te kaikki kernaimmin: mutta minä olen kadottanut uskon 'suuriin tapauksiin', niinpiankuin paljon mylvintää ja savua on niiden ympärillä.

"Ja usko vain minua, ystävä Helvetinmelu! Suurimmat tapaukset, — ne eivät ole meidän äänekkäimpiä, vaan hiljaisimpia hetkiämme.

"Ei uuden melun keksijäin ympäri: uusien arvojen keksijäin ympäri pyörii maailma: kuulumattomasti se pyörii.

"Ja myönnä se vain! Vähän oli vain aina tapahtunut, kun sinun melusi ja savusi hälveni pois. Mitä siitä, että jostakin kaupungista tuli muumio ja että jokin kuvapatsas makaa liejussa!

"Ja tämän sanan minä sanon vielä kuvapatsaiden kukistajille. Suurin hulluus on varmaan viskata suolaa mereen ja kuvapatsaita liejuun.

"Teidän ylenkatseenne liejussa makasi kuvapatsas: mutta se juuri on teidän lakinne, että teille ylenkatseesta kasvaa jälleen elämä ja elävä kauneus!

"Piirteet jumalallisempina se nousee nyt ylös ja kärsivän-vietteleväisenä; ja totisesti! se on teitä vielä kiittävä siitä, että te kukistitte sen, te kukistajat!

"Mutta tämän neuvon minä annan kuninkaille ja kirkoille ja kaikelle, mikä vanhuudenheikkoa ja heikkohyveistä on, — antakaa vain kukistaa itsenne! Jotta te jälleen palaisitte elämään, ja teidän luoksenne — hyve! —"

Näin minä puhuin tulikoiran edessä: silloin se keskeytti minut muristen ja kysyi: "Kirkko? Mikä se sitten on?"

"Kirkko? vastasin minä, se on jonkunlainen valtio, vieläpä valheellisin. Mutta vaikene, sinä teeskentelijäkoira! Sinä tunnet jo kai parhaiten oman lajisi!

"Kuten sinä itse, on valtio teeskentelijäkoira; sinun laillasi se puhuu mielellään savulla ja melulla, — jotta se saisi sinun laillasi uskotelluksi, että se puhuu olioiden vatsasta.

"Sillä se tahtoo ehdottomasti olla tärkein eläin maan päällä, tuo valtio; ja niin siitä uskotaankin." —

Kun minä olin sanonut tämän, käyttäytyi tulikoira ikäänkuin se olisi ollut mieletön kateudesta. "Mitä? huusi se, tärkein eläin maan päällä? Ja niinkö uskotaankin? Ja niin paljon savua ja hirvittäviä ääniä tuli sen kidasta, että minä uskoin sen tukehtuvan mieliharmista ja kateudesta.

"Viimein se kävi levollisemmaksi ja sen puuskunta taukosi; mutta niinpiankuin se vaikeni, sanoin minä nauraen:

"Sinä harmistut, tulikoira: siis olen sinun suhteesi oikeassa!

"Ja jotta nyt vielä jäisin olemaankin oikeassa, niin kuuntele eräästä toisesta tulikoirasta: se todellakin puhuu maan sydämestä.

"Kultaa huokuu sen hengitys ja kultaista sadetta: niin tahtoo sen sydän. Mitä on tuhka ja savu ja kuuma lieju sille!

"Nauru leijailee siitä kuin kirjava pilvi; nurja se on sinun korinaasi ja puuskuttamistasi ja sisälmystesi raivoa kohtaan!

"Mutta kullan ja naurun — sen se ottaa maan sydämestä: sillä, jotta sen nyt tietäisit, — maan sydän on kullasta."

Kun tulikoira kuuli tämän, ei se saattanut enää kauemmin kuunnella minua. Häpeissään se pisti hännän koipiensä väliin, sanoi nolona vou! vou! ja ryömi alas luolaansa. —

Näin kertoi Zarathustra. Mutta hänen oppilaansa kuuntelivat häntä tuskin: niin suuri oli heidän halunsa saada kertoa hänelle laivaväestä, kaniineista ja lentävästä miehestä. "Mitä minun tulee ajatella siitä! sanoi Zarathustra. Olenko minä sitten kummitus?

"Mutta se on varmaan ollut minun varjoni. Te olette varmaan kuulleet jo jotakin vaeltajasta ja hänen varjostaan?

"Mutta tämä on varmaa: minun täytyy pitää se lyhyempänä, — muutoin se turmelee minun maineeni."

Ja vielä kerran pudisti Zarathustra päätään ja ihmetteli. "Mitä minun tulee ajatella siitä!" sanoi hän vielä kerran.

"Miksi sitten kummitus huusi: 'on aika! On tärkin aika!'

"Mihin sitten on — tärkin aika?" —

Näin puhui Zarathustra.

Tietäjä.

"— ja minä näin suuren alakuloisuuden ihmiset valtaavan. Parhaimmat väsyivät töihinsä.

"Levisi oppi, kulki usko sen rinnalla: 'kaikki on tyhjää, kaikki on yhtäläistä, kaikki on ollutta!'

"Ja kaikilta kummuilta kaikui vastaan: 'kaikki on tyhjää, kaikki on yhtäläistä, kaikki on ollutta!'

"Elon me kyllä korjasimme: mutta miksi meiltä kaikki hedelmät kävivät mädiksi ja ruskeiksi? Mitä putosi viime yönä alas häijystä kuusta?

"Turhaa oli kaikki työ, myrkyksi muuttui meidän viinimme, paha katse paahtoi meidän vainiomme ja sydämemme keltaisiksi.

"Kuiviksi me kävimme kaikki; ja jos tuli meihin tarttuu, niin me pölyämme kuin tuhka: — niin, itse tulenkin me olemme väsyttäneet.

"Kaikki kaivot meiltä kuivivat, merikin väistyi takaisin partailtaan.
Kaikki perustus tahtoo revetä, mutta syvyys ei tahdo niellä!

"'Oi, missä on enää meri, johon voisi hukkua': niin kaikuu meidän valituksemme — yli matalien lätäköiden.

"Totisesti, liian väsyneiksi me kävimme kuollaksemme; nyt me valvomme vielä ja elämme yhä — hautakammioissa!" —

Näin kuuli Zarathustra erään tietäjän puhuvan; ja hänen ennustuksensa hiipi hänen sydämeensä ja muutti hänet. Murheellisena hän kulki ympäri ja väsyneenä; ja hän tuli niiden kaltaiseksi, joista tietäjä oli puhunut.

"Totisesti, niin hän sanoi oppilailleen, kauan ei kestä, ennenkuin tuo pitkä hämäryys saapuu. Oi, miten minä olen pelastava tuleni sen yli!

"Ettei se minulta tukahtuisi tässä alakuloisuudessa! Kaukaisempien maailmojen valohan se on oleva ja vielä kaukaisintenkin öiden!"

Näin sydämessään huolestuneena kulki Zarathustra ympäri; ja kolmeen päivään hän ei maistanut juomaa eikä ruokaa, ei saanut lepoa ja kadotti puhelahjan. Viimein tapahtui, että hän vaipui syvään uneen. Mutta hänen oppilaansa istuivat hänen ympärillään pitkät yöhetket ja odottivat huolissaan, että hän heräisi ja jälleen puhuisi ja elpyisi alakuloisuudestaan.

Mutta tämä on se puhe, jonka Zarathustra piti, kun hän heräsi; mutta hänen äänensä kaikui hänen oppilailleen kuin kaukaisesta etäisyydestä:

"Kuulkaa, minkä unen minä näin, ystävät, ja auttakaa minua selittämään sen tarkoitus!

"Arvoitus se on minulle vielä, tuo uni; sen tarkoitus on kätkettynä siihen ja vangittuna eikä lennä vielä sen yli vapain siivin.

"Kaikesta elämästä minä olin luopunut, niin minä uneksin. Yö- ja haudanvartiaksi minä olin tullut, tuolla kuoleman yksinäisessä vuorilinnassa.

"Tuolla ylhäällä minä vartioin hänen arkkujaan: täynnä olivat kumeat holvit sellaisia voitonmerkkejä. Lasisista arkuista katseli minua voitettu elämä.

"Tomuisten iankaikkisuuksien hajua minä hengitin: helteisenä ja tomuisena oli minun sieluni. Ja kenpä siellä olisi voinut sieluaan tuulettaa!

"Sydänyön kirkkaus ympäröi alati minua, yksinäisyys oli kyyryssä sen vieressä; ja, kolmanneksi, korahteleva kuolonhiljaisuus, ystävistäni huonoin.

"Avaimia minulla oli, kaikkein ruosteisimpia avaimia; ja niillä minä osasin avata kaikkein narisevimman portin.

"Kuten ankaran vihainen vaakkuminen lensi ääni läpi pitkien käytävien, kun portinpuoliskot liikahtivat: tyytymättömänä kirkui tuo lintu, vastahakoisesti se tahtoi tulla herätetyksi.

"Mutta vieläkin hirvittävämpää ja sydäntäahdistavampaa oli se, kun se jälleen vaikeni ja ylt'ympäri oli hiljaista, ja minä istuin yksin tuossa kavalassa äänettömyydessä.

"Niin kului aika ja hiipi pois luotani, jos enää aikaa oli: mitä minä siitä tiedän! Mutta viimein tapahtui se, mikä minut herätti.

"Kolme kertaa kumahti isku porttia vasten kuin ukkonen, kolme kertaa kaikuivat ja ulvoivat holvit vastaan: silloin minä läksin portille.

"Alpa! huusin minä, ken kantaa tuhkansa vuorille? Alpa! Alpa! Ken kantaa tuhkansa vuorille?

"Ja minä kiersin avainta ja työnsin porttia ja ponnistin voimiani.
Mutta se ei auennut sormenleveyttäkään:

"Silloin kohiseva tuulenpuuska tempasi portinpuoliskot erilleen: viheltäen, jyristen ja vihloen se viskasi minulle mustan arkun:

"Ja kohisten ja viheltäen ja jyristen halkesi arkku ja syöksi ulos monta tuhatta naurua.

"Ja tuhannessa lasten, enkelien, pöllöjen, narrien ja lastenkokoisten perhosten haamussa se nauroi ja ilkkui ja kohisi minua vastaan.

"Hirveästi minä peljästyin siitä: se viskasi minut maahan. Ja minä huusin kauhusta, kuten en milloinkaan ole huutanut.

"Mutta minun oma huutoni herätti minut: — ja minä tulin tuntoihini." —

Näin kertoi Zarathustra unensa ja vaikeni sitten: sillä hän ei tiennyt vielä selitystä uneensa. Mutta se oppilas, joka oli hänelle rakkain, nousi nopeasti, tarttui Zarathustran käteen ja puhui:

"Sinun oma elämäsi selittää meille tämän unen, oi Zarathustra!

"Etkö sinä itse ole se kimakasti viheltävä tuuli, joka tempaa kuoleman linnan portit auki?

"Etkö sinä itse ole arkku, joka on täynnä kirjavia häijyyksiä ja elämän enkeli-irvinaamoja?

"Totisesti, kuten tuhatkertainen lapsennauru saapuu Zarathustra kaikkiin kuolinkammioihin, nauraen noille yö- ja haudanvartioille ja sille, ken vain kolkkoja avaimia kalistelee.

"Kauhistuttava ja kumoonviskaava sinä olet heidät naurullasi; voimattomuus ja herääminen on todistava sinun valtaasi heidän ylitsensä.

"Ja silloinkin, kun tuo pitkä hämäryys saapuu ja kuolonväsymys, et sinä ole astuva alas meidän taivaaltamme, sinä elämän puoltaja!

"Uusia tähtiä sinä näytit meille ja uusia yöihanuuksia; totisesti, itse naurun sinä levitit meidän yllemme kuin kirjavan teltan.

"Nyt on lapsennauru alati kumpuava ruumisarkuista; nyt on väkevä tuuli alati puhaltava yli kuolonväsymyksen: siitä sinä olet itse meille takuuna ja tietäjänä!

"Totisesti, itse niinä sinä olet uneksinut olevasi, vihollisinasi: se oli sinun pahin unesi!

"Mutta kuten sinä heräsit heidän luotaan ja tulit tuntoihisi, niin he itse tulevat heräämään pois omasta itsestään — ja tulevat sinun luoksesi!" —

Niin puhui oppilas; ja kaikki toiset tungeskelivat nyt Zarathustran ympärillä ja tarttuivat hänen käsiinsä ja tahtoivat saada hänet jättämään vuoteen ja alakuloisuuden ja palaamaan heidän luokseen. Mutta Zarathustra istui suorana vuoteellaan, ja katse outona. Kuten se, joka palaa kotiin pitkän poissaolon jälkeen, katseli hän oppilaitaan ja tutki heidän kasvojaan; eikä hän vielä tuntenut heitä. Mutta kun he nostivat hänet ylös ja asettivat hänet jaloilleen, katso, silloin hänen silmänsä muuttui yht'äkkiä; hän ymmärsi kaiken, mitä oli tapahtunut, siveli partaansa ja sanoi voimakkaalla äänellä:

"No niin! Sillä on nyt aikansa; mutta pitäkää huoli siitä, oppilaani, että me saamme hyvän aterian, ja pian. Näin minä aion tehdä parannusta huonoista unista!

"Mutta tietäjän tulee syödä ja juoda minun rinnallani: ja totisesti, minä tahdon vielä näyttää hänelle merenkin, johon hän voi hukkua!" —

Näin puhui Zarathustra. Mutta sitten hän katseli kauan sitä oppilasta kasvoihin, joka oli selittänyt unen, ja pudisti samalla päätänsä. —

Lunastuksesta.

Kun Zarathustra kulki eräänä päivänä yli suuren sillan, ympäröivät raajarikot ja kerjäläiset hänet, ja eräs kyttyräselkäinen puhui hänelle näin:

"Katso, Zarathustra! Kansakin oppii sinulta ja rupeaa uskomaan sinun oppiisi: mutta jotta se kokonaan sinua uskoisi, siihen tarvitaan vielä yhtä — sinun täytyy saada meidät raajarikotkin uskomaan! Tässä sinulla on nyt ihana valikoima ja totisesti, tilaisuus käydä enempään kuin yhteen hiuspalmikkoon! Sokeat sinä osaat parantaa ja rammat tehdä käyviksi; ja siltä, jolla on liian paljon takapuolellaan, voisit kai ottaa hiukan pois: — se olisi, tarkoitan minä, oikea tapa saada raajarikot uskomaan Zarathustraan!"

Mutta Zarathustra vastasi näin sille, joka oli puhunut: "Jos kyttyräselkäiseltä ottaa pois hänen kyttyränsä, niin ottaa häneltä pois hänen henkensä, — näin opettaa kansa. Ja jos sokealle antaa hänen silmänsä, niin hän näkee liian monta kurjaa asiaa maan päällä: niin että hän kiroaa sitä, joka hänet paransi. Mutta ken ramman tekee käyväksi, hän tekee hänelle suurimman vahingon: sillä tuskin hän osaa kävellä, ennenkuin hänen paheensa kiidättävät hänet mukanaan — näin opettaa kansa raajarikoista. Ja miksi ei Zarathustra ottaisi oppia kansalta, kun kansa oppii Zarathustralta?

"Mutta tämä on vähäpätöisintä, sittenkuin tulin ihmisten joukkoon, että minä näen: tältä puuttuu silmä ja tuolta korva ja kolmannelta jalka, ja toisia on olemassa, jotka ovat kadottaneet kielen tai nenän tai pään.

"Minä näen ja näin kehnompaa ja paljon niin innoittavaa, etten tahtoisi kaikesta puhua, enkä muutamista edes vaieta: nimittäin ihmisiä, joilta puuttui kaikkea, paitsi että heillä yhtä on liian paljon, — ihmisiä, jotka eivät ole mitään muuta kuin suuri silmä tai suuri suuri suu tai suuri vatsa tai joku muu suuri — päinvastaisiksi raajarikoiksi minä kutsun niitä.

"Ja kun minä tulin yksinäisyydestäni ja kuljin ensi kerran tämän sillan yli: silloin minä en uskonut silmiäni ja katsoin, katsoin vielä kerran, ja sanoin viimein: 'se on korva! Korva niin suuri kuin ihminen!' Ja minä katselin vielä paremmin: ja tosiaan, korvan alla liikkui vielä jotakin, joka oli viheliäisen pieni ja köyhä ja hoikka. Ja totisesti, tuo suunnaton korva oli kiinni ohuessa varressa, — mutta tuo varsi oli ihminen! Kenellä oli silmänsä edessä lasi, saattoi huomata vielä pienet kateelliset kasvot; vieläpä senkin, että pieni pöyhkeä sielu heilui varressa. Mutta kansa sanoi minulle, että tuo suuri korva ei ollut ainoastaan ihminen, vaan suuri ihminen, nero. Mutta minä en ole milloinkaan uskonut kansaa, kun se on puhunut suurista ihmisistä, — ja pysyin uskossani, että se oli päinvastainen raajarikko, jolla oli kaikkea liian vähän ja yhtä liian paljon."

Kun Zarathustra oli puhunut kyttyräselkäiselle näin ja niille, joiden puhetorvi ja puoltaja tämä oli, kääntyi hän syvällä mielipahalla oppilaittensa puoleen ja sanoi:

"Totisesti, ystäväni, minä kuljen ihmisten joukossa kuin ihmissirpaleitten ja raajojen joukossa!

"Tämä on minun silmälleni hirveätä, että minä näen ihmiset pirstaleiksi lyötyinä ja hajoitettuna kuin taisto- ja teurastustantereella.

"Ja jos minun silmäni pakenee nykyisyydestä menneisyyteen: niin se näkee alati samaa: sirpaleita ja raajoja ja kauhistuttavia sattumia — mutta ei yhtään ihmisiä!

"Nykyisyys ja menneisyys maan päällä — oi, ystäväni — se on minulle sietämättömintä; enkä minä voisi elää, ellen minä vielä olisi senkin tietäjä, mitä täytyy tulla.

"Tietäjä, tahtoja, luova, tulevaisuus itse ja silta tulevaisuuteen — ja oi, itsekin vielä kuin raajarikko tällä sillalla: kaikkea tätä on Zarathustra.

"Ja tekin olette usein kysyneet itseltänne: 'kuka on Zarathustra meille? Mikä hänen nimensä on meille oleva?' ja kuten minä itse vastasitte te kysymyksillä itsellenne.

"Onko hän lupaavainen? Vai täyttäjä? Valloittavainen? Vai perijä?
Syksy? Vai aurankärki? Lääkäri? Vai terveeksitullut?

"Onko hän runoilija? Vai totuuttarakastavainen? Vapauttaja? Vai kesyttäjä? Hyvä? Vai paha?

"Minä vaellan ihmisten joukossa kuin tulevaisuuden sirpaleitten joukossa: sen tulevaisuuden, jonka minä näen!

"Ja tämä on koko minun haluni ja harrastukseni, että minä yhdeksi runoilisin ja yhdistäisin, mikä on sirpaletta ja arvoitusta ja kauhistuttavaa sattumaa.

"Ja miten minä sietäisin sen, että olen ihminen, ellei ihminen olisi myös runoilija ja arvoitusten arvaaja ja lunastaja sattumasta!

"Lunastaa menneet ja luoda kaikki 'Oli' uudeksi. 'Niin minä tahtoisin sen olemaan!' — se vasta on minulle lunastusta!

"Tahto — se on vapauttajan ja ilontuojan nimi: niin minä olen opettanut teille, ystäväni! Mutta oppikaa nyt tämä lisäksi: tahto itse on vielä vanki.

"Tahtominen vapauttaa: mutta mikä on sen nimi, joka pitää vielä vapauttajankin kahleissa?

"'Oli': se on tahdon hammastenkiristyksen ja yksinäisimmän murheen nimi. Voimattomana sitä vastaan, mikä on tehty, — on se kaiken menneisyyden häijy katselija.

"Takaisin ei tahto voi tahtoa; että se ei voi murtaa aikaa ja ajan himoa, — se on tahdon yksinäisin murhe.

"Tahtominen vapauttaa: mitä miettii itse tahto itselleen, jotta se pääsisi vapaaksi murheestaan ja pilkkaisi vankilaansa?

"Oi, narriksi tulee jokainen vanki! Narrimaisesti lunastaa itsensä vangittu tahtokin.

"Että aika ei kulje taaksepäin, se on sen mielikarvaus; 'mikä on ollut' — se on sen kiven nimi, jota se ei voi vierittää.

"Ja niin se vierittää kiviä mielikarvaudesta ja alakuloisuudesta ja harjoittaa kostoa sitä kohtaan, joka ei tunne suuttumusta ja alakuloisuutta kuten se.

"Näin on tahdosta, vapauttajasta, tullut ilkityöntekijä: ja kaikelle, mikä voi kärsiä, kostaa se senvuoksi, ettei se voi kulkea taaksepäin.

"Tämä, niin tämä yksin on juuri kostoa: tahdon vastenmielisyys aikaa ja sen menneisyyttä kohtaan.

"Totisesti, suuri narrimaisuus on meidän tahdossamme; ja kiroukseksi kaikelle inhimilliselle se tuli, että tämä narrimaisuus oppi hengen!

"Koston henki: ystäväni, se oli tähän saakka ihmisten parhain ajatteleminen; ja missä kärsimystä oli, siellä oli aina oleva rangaistusta.

"Sillä 'rangaistukseksi' kutsuu kosto itse itseään: valhesanalla se teeskentelee itselleen hyvän omantunnon.

"Ja koska itse tahtomisessa on kärsimystä, siksi että se ei voi tahtoa takaisin, — siis olisi tahtominen itse ja kaikki elämä — rangaistusta!

"Ja nyt vyöryi pilvi toisensa jälkeen hengen yli: kunnes hulluus viimein saarnasi: 'Kaikki hukkuu, siksi kaikki ansaitsee vain hukkua!'

"'Ja tämä on oikeamielisyyttä, tämä ajan laki, että sen täytyy syödä omat lapsensa': näin saarnasi hulluus.

"'Siveellisesti ovat oliot järjestetyt oikeuden ja rangaistuksen mukaan. Oi, missä on lunastus olioiden virrasta ja rangaistuksen olemassaolosta?' Näin saarnasi hulluus.

"'Voiko olla olemassa lunastusta, jos on olemassa iankaikkinen oikeus? Oi, vierittämätön on kivi 'Oli': iankaikkisia täytyy myöskin kaikkien rangaistusten olla!' Näin saarnasi hulluus.

"Mitään tekoa ei voi tehdä tekemättömäksi: miten se voitaisiin rangaistuksen kautta tehdä tekemättömäksi! Tämä, tämä on iankaikkista rangaistuksen 'olemassaolossa', että olemassaolon täytyy iankaikkisesti jälleen olla teko ja syyllisyys!

"Paitsi sitten jos tahto vihdoin lunastaisi itsensä ja tahtominen muuttuisi ei-tahtomiseksi —: mutta te tunnette, veljeni, tuon hulluuden tarulaulun!

"Pois minä vein teidät näistä tarulauluista, kun minä opetin teille: 'tahto on luova.'

"Kaikki 'Oli' on sirpaletta, arvoitusta, kauhistuttavaa sattumaa — kunnes luova tahto sanoo siihen: 'mutta niin minä tahtoisin!' — kunnes luova tahto sanoo siihen: 'mutta niin minä tahdon! Niin minä olen tahtova!'

"Mutta puhuiko se jo niin? Ja milloinka se tapahtuu? Onko tahto riisuttu jo oman hulluutensa valjaista?

"Onko tahto tullut jo itselleen lunastajaksi ja ilontuojaksi? Onko se unhoittanut koston hengen ja kaiken hammastenkiristyksen?

"Ja ken opetti sille sovituksen ajan kanssa, ja korkeamman kuin kaikki sovitus on?

"Korkeampaa kuin kaikki sovitus täytyy sen tahdon tahtoa, joka on tahto valtaan —: mutta miten tämä on tapahtuva? ken opettaa sille vielä takaisintahtomisenkin?"

— Mutta tässä kohdassa puhetta tapahtui, että Zarathustra äkkiä keskeytti ja oli aivan sellaisen näköinen, joka äärimmilleen kauhistuu. Silmä kauhistuneena hän katseli oppilaitaan; hänen silmänsä lävisti kuin nuolilla heidän ajatuksensa ja sala-ajatuksensa. Mutta hetkisen kuluttua hän nauroi jo jälleen ja sanoi sävyisästi:

"Vaikeata on elää ihmisten joukossa, siksi että vaikeneminen on niin vaikeata. Etenkin puheliaalle." —

Näin puhui Zarathustra. Mutta kyttyräselkäinen oli kuunnellut hänen puheensa ja peittänyt sen kestäessä kasvonsa; mutta kun hän kuuli Zarathustran nauravan, nosti hän uteliaasti katseensa ja sanoi hitaasti:

"Mutta miksi Zarathustra puhuu toisin meille kuin oppilailleen?"

Zarathustra vastasi: "Mitä ihmettelemistä siinä on! Kyttyräselkäisten kanssa tulee puhua kyttyräselkäisesti!"

"Hyvä, sanoi kyttyräselkäinen; ja koulupoikien kanssa tulee jaaritella koulusta.

"Mutta miksi Zarathustra puhuu toisin koulupojilleen — kuin itselleen?" —

Ihmisviisaudesta.

Ei korkeus: jyrkänne on hirvittävä!

Jyrkänne, missä katse syöksyy alas ja käsi tavoittaa ylös. Siellä sydäntä pyörryttää kaksinkertaisen tahtonsa takia.

Oi, ystävät, oletteko tekin arvanneet minun sydämeni kaksinkertaisen tahdon?

Se, se on minun jyrkänteeni ja vaarani, että minun katseeni syöksyy korkeuteen, ja että minun käteni nojautuu ja nojaa — syvyyteen!

Ihmisiin takertuu minun tahtoni, kahleilla minä sidon itseni ihmisiin, koska se tempaa minut ylös yli-ihmiseen: sillä sinne tahtoo minun toinen tahtoni.

Ja siksi minä elän sokeana ihmisten joukossa, ikäänkuin en tuntisi heitä: jotta minun käteni ei kokonaan kadottaisi uskoansa tukeen.

Minä en tunne teitä, ihmiset! tämä pimeys ja lohdutus on usein ympärilleni levitettynä.

Minä istun portilla jokaisen veijarin varalla ja kysyn: kuka tahtoo pettää minut?

Tämä on minun ensimäinen ihmisviisauteni, että minä annan pettää itseäni, jotta minun ei tarvitsisi kavahtaa itseäni pettäjistä.

Oi, jos minä kavahtaisin itseäni ihmisistä: miten ihminen voisi olla minun palloni ankkurina! Liian helposti se tempaisi minut ylös ja pois!

Tämä kaitselmus on minun kohtaloni yllä, että minun täytyy olla ilman varovaisuutta.

Ja ken ihmisten keskuudessa ei tahdo nääntyä janoon, hänen täytyy oppia juomaan kaikista laseista; ja ken ihmisten joukossa tahtoo pysyä puhtaana, hänen täytyy ymmärtää pestä itsensä likaisellakin vedellä.

Ja näin minä puhuin usein itselleni lohdutukseksi: "No niin! Hyvä!
Vanha sydän! Onnettomuus epäonnistui sinulta: nauti sitä — onnenasi!"

Mutta tämä on minun toinen ihmisviisauteni: minä säästän turhamielisiä enemmän kuin ylpeitä.

Eikö loukattu turhamaisuus ole kaikkien murhenäytelmien äiti? Mutta missä ylpeyttä loukataan, siellä kasvaa varmaan jotakin vielä parempaa kuin ylpeys on.

Jotta elämä olisi hyvää katsella, täytyy sen näytelmä tulla hyvin näytellyksi: mutta siihen tarvitaan hyviä näyttelijöitä.

Hyviksi näyttelijöiksi minä huomasin kaikki turhamieliset: he näyttelevät ja tahtovat, että heitä kernaasti katsellaan, — koko heidän henkensä on tässä tahdossa.

He näyttelevät itseään, he sepittävät itseään; heidän läheisyydessään minä rakastan katsella elämää, — se parantaa alakuloisuudesta.

Siksi minä säästän turhamielisiä, koska he ovat minun alakuloisuuteni lääkäreitä ja pitävät minua kiinni ihmisessä kuin näytelmässä.

Ja sitten: ken mittaa turhamielisessä hänen kainoutensa koko syvyyden! Minä olen hänelle suopea ja säälin häntä hänen kainoutensa takia.

Teiltä hän tahtoo oppia uskonsa itseensä; hän ravitsee itsensä teidän katseistanne, hän syö ylistyksen teidän käsistänne.

Teidän valheennekin hän uskoo, kun te valhettelette hänestä hyvää; sillä syvimmästään hänen sydämensä huokaa: "mitä minä olen!"

Ja jos oikea hyve on se, joka ei tiedä itsestään: no niin, turhamielinen ei tiedä kainoudestaan! —

Mutta tämä on minun kolmas ihmisviisauteni, että minä en anna teidän pelkonne turmella minulta pahan näköä.

Minä olen onnellinen katsellessani niitä ihmeitä, jotka kuuma aurinko on synnyttänyt: tiikereitä ja palmuja ja kalkkarokäärmeitä.

Ihmistenkin joukossa on kuuman auringon ihania sikiöitä ja paljon pahuuden ihmettä.

Totta on, kuten teidän viisaimpanne eivät näyttäneet minusta erittäin viisailta: samoin minä huomasin ettei ihmisten pahuus ollut maineensa veroinen.

Ja usein minä kysyin päätäni pudistaen: Miksi vielä kalista, te kalkkarokäärmeet?

Totisesti, pahallekin on vielä olemassa tulevaisuus! Ja kuuminta etelää ei ole vielä löydetty ihmisille.

Miten monta kutsutaan nyt hirveimmäksi pahaksi, joka on kuitenkin vain kaksitoista jalkaa leveä ja kolme kuuta pitkä. Mutta kerran on maailmaan tuleva suurempia lohikäärmeitä.

Sillä jotta yli-ihmiseltä ei puuttuisi lohikäärmettään, ylilohikäärmettä, joka on hänen arvoisensa: siksi tulee monen kuuman auringon vielä paahtaa kosteille aarniometsille!

Teidän villikissoistanne täytyy ensin tulla tiikereitä ja teidän myrkkykonnistanne krokotiilejä: sillä hyvällä metsästäjällä tulee olla hyvää metsänriistaa!

Ja totisesti, te hyvät ja vanhurskaat! Teissä on paljon naurettavaa ja etenkin teidän pelkonne sitä kohtaan, jonka nimi tähän saakka oli "Perkele"!

Niin kaukana te olette sieluinenne suuresta, että yli-ihminen olisi teille hirvittävä hyvyydessään!

Ja te viisaat ja tietävät, te pakenisitte sitä viisauden auringonpaahdetta, jossa yli-ihminen riemulla alastomuuttansa kylpee!

Te korkeimmat ihmiset, jotka silmäni kohtasi! Tämä on minun epäilyni teitä kohtaan ja minun salainen nauruni: minä arvaan, että te kutsuisitte minun yli-ihmistäni — perkeleeksi!

Oi, minä väsyin näihin korkeimpiin ja parhaimpiin: heidän "korkeudestaan" minä kaipasin ylös, ulos, pois yli-ihmiseen!

Kauhu valtasi minut, kun minä näin nämä parhaimmat alastomina: silloin minulle kasvoi siivet liitääkseni pois kaukaisiin tulevaisuuksiin.

Kaukaisempiin tulevaisuuksiin, eteläisempään etelään kuin yksikään kuvienluoja on uneksinut: sinne, missä jumalat häpeävät kaikkia vaatteita!

Mutta valhepuvussa minä tahdon nähdä teidät, te lähimmäiset ja kanssaihmiset, ja hyvin koristeltuina ja turhamielisinä ja arvokkaina, "hyvinä ja vanhurskaina".

Ja valhepuvussa minä tahdon itse istua teidän joukossanne, — että minä en tuntisi teitä enkä itseäni: tämä nimittäin on minun viimeinen ihmisviisauteni. —

Näin puhui Zarathustra.

Hiljaisin hetki.

Mitä minulle tapahtui, ystäväni? Te näette minut huolestuneena, karkoitettuna, vastahakoisen-kuuliaisena, valmiina lähtemään — oi, lähtemään teidän luotanne!

Niin, vielä kerran Zarathustran täytyy yksinäisyyteensä: mutta haluttomana menee karhu tällä kertaa luolaansa!

Mitä minulle tapahtui? Kuka tämän käski? — Oi, minun suuttunut valtiattareni tahtoo niin, se puhui minulle; enkö minä ole jo kerran sanonut teille sen nimeä?

Eilen iltapuolella puhui minulle minun hiljaisin hetkeni: se on minun hirvittävän valtiattareni nimi.

Ja sitten se tapahtui, — sillä minun täytyy sanoa teille kaikki, jotta teidän sydämenne ei kovenisi minua kohtaan, kun minä äkkiä lähden pois!

Tunnetteko te uneenvaipuneen kauhua? —

Aina varpaisiin saakka hän kauhistuu siitä, että maa väistyy hänen altaan ja uni alkaa.

Tämän minä sanon teille vertaukseksi. Eilen, hiljaisimpana hetkenä, väistyi maa minun altani: uni alkoi.

Viisari liikahti, minun elämäni kello veti henkeä, milloinkaan en ole kuullut sellaista hiljaisuutta ympärilläni: niin että minun sydämeni kauhistui.

Silloin se puhui ilman ääntä minulle: "Sinä tiedät sen,
Zarathustra?" —

Ja minä huusin kauhusta, kun kuulin tämän kuiskauksen, ja veri pakeni minun kasvoiltani; mutta minä vaikenin.

Silloin se puhui uudelleen ilman ääntä minulle: "Sinä tiedät sen,
Zarathustra, mutta sinä et sano sitä!"

Ja minä vastasin viimein uhkamielisen lailla: "Niin, minä tiedän sen, mutta minä en tahdo sanoa sitä!"

Silloin se puhui uudelleen ilman ääntä minulle: "Sinä et tahdo,
Zarathustra? Onko tämä myös totta? Älä kätke itseäsi uhmaasi!" —

Ja minä itkin ja vapisin kuin lapsi ja sanoin: "Oi, minä tahtoisin kyllä, mutta miten minä voin! Säästä minut vain tästä! Se käy yli minun voimani!"

Silloin se puhui jälleen ilman ääntä minulle: "Mitä sinusta,
Zarathustra! Puhu sanasi ja murru!" —

Ja minä vastasin: "Oi, onko se minun sanani? Kuka minä olen? Minä odotan arvokkaampaa; minä en ole edes sen arvoinen, että murrun hänen takiansa."

Silloin se puhui jälleen ilman ääntä minulle: "Mitä sinusta? Sinä et ole minulle vielä kyllin nöyrä. Nöyryydellä on kovin nahka." —

Ja minä vastasin: "Mitä minun nöyryyteni nahka on jo kärsinyt!
Korkeuteni juurella minä asun: miten korkeita minun huippuni ovat?
Kukaan ei ole sanonut minulle sitä. Mutta hyvin minä tunnen laaksoni."

Silloin se puhui jälleen ilman ääntä minulle: "Oi, Zarathustra, kenellä on vuoria siirrettävänään, hän siirtää laaksoja ja alankojakin." —

Ja minä vastasin: "Vielä ei minun sanani siirtänyt vuoria, ja mitä minä puhuin, se ei saavuttanut ihmisiä. Minä kyllä menin ihmisten luo, mutta vielä minä en ole saapunut heidän luoksensa."

Silloin se puhui jälleen ilman ääntä minulle: "Mitä sinä tiedät siitä? Kaste lankeaa nurmelle, kun yö on äänettömimmillään." —

Ja minä vastasin: "He pilkkasivat minua, kun minä löysin oman tieni ja kuljin sitä; ja totuudesta minun jalkani vapisivat silloin."

Ja näin he puhuivat minulle: "sinä unhoitit tien, nyt sinä unhoitit käymisenkin!"

Silloin se puhui jälleen ilman ääntä minulle: "Mitä heidän pilkastaan. Sinä olet sellainen, joka on unhoittanut tottelemisen: nyt sinun tulee käskeä!

"Etkö sinä tiedä, ken on enimmin tarpeen kaikille? Se joka suuresti käskee.

"Saada aikaan suurta on vaikeata: mutta vaikeampaa on suuresti käskeä.

"Tämä on anteeksiantamattominta sinussa: sinulla on valta, etkä tahdo hallita." —

Ja minä vastasin: "Minulta puuttuu jalopeuran ääni käskemiseen."

Silloin se puhui jälleen kuin kuiskaus minulle: "Hiljaisimmat sanat ne ovat, jotka synnyttävät myrskyn. Ajatukset, jotka tulevat kyyhkysjaloin, ohjaavat maailman.

"Oi Zarathustra, sinun tulee kulkea kuin sen varjona, jonka tulla täytyy: niin sinä olet käskevä ja käskien edelläkäyvä." —

Ja minä vastasin: "Minä häpeän." Silloin se puhui jälleen ilman ääntä minulle: "Sinun täytyy vielä tulla lapseksi ja vaille häpeää.

"Nuoruuden ylpeys on sinussa vielä, myöhään sinä olet tullut nuoreksi: mutta ken lapseksi tahtoo tulla, hänen täytyy voittaa vielä nuoruutensakin." —

Ja minä ajattelin kauan ja vapisin. Mutta viimein minä sanoin, kuten ensin sanoin: "Minä en tahdo."

Silloin alkoi nauru kaikua minun ympärilläni. Voi, miten se nauru raateli minun sisälmyksiäni ja viilsi auki sydämeni!

Ja viimeiseksi se puhui minulle: "Oi Zarathustra, sinun hedelmäsi ovat kypsiä, mutta sinä et ole kypsä hedelmillesi!

"Niin sinun täytyy jälleen yksinäisyyteen: sillä sinun tulee tulla vielä mureaksi." —

Ja jälleen se nauroi ja pakeni: silloin kävi ympärilläni hiljaiseksi ikäänkuin hiljaisuus olisi ollut kaksinkertainen. Mutta minä makasin maassa, ja hiki virtasi minun jäsenistäni.

— Nyt te kuulitte kaikki, ja miksi minun täytyy takaisin yksinäisyyteeni. Mistään minä en ole teiltä vaiennut, ystäväni.

Mutta tämänkin te kuulitte minusta, ken yhä vielä on kaikkein äänettömin ihminen — ja tahtoo olla se!

Oi ystäväni! Minulla olisi teille vielä jotakin sanottavaa, minulla olisi teille vielä jotakin annettavaa! Miksi en sitä anna? Olenko minä itara? —

Mutta kun Zarathustra oli puhunut nämä sanat, valtasi hänet tuskan väkivaltaisuus ja jäähyväisten läheisyys ystävistään, niin että hän itki ääneen; eikä yksikään ymmärtänyt lohduttaa häntä. Mutta yöllä hän lähti yksin pois ja jätti ystävänsä.

NÄIN PUHUI ZARATHUSTRA

KOLMAS OSA

"Te katselette ylös, kun kaipaatte korotusta. Ja minä katselen alas, koska olen korotettu.

Kuka teistä voi yht'aikaa nauraa ja olla korotettu?

    Ken korkeimmille vuorille nousee, hän nauraa kaikelle
    murhenäyttelemiselle ja murhetotisuudelle."

                                Zarathustra,
                 lukemisesta ja kirjoittamisesta (I, 38).

Vaeltaja.

Sydänyön aikaan Zarathustra lähti kulkemaan yli saaren harjanteen vievää tietä, jotta hän aikaisin aamulla tulisi toiselle rannalle: sillä siellä hän tahtoi nousta laivaan. Siellä oli nimittäin hyvä ulkosatama, jossa vieraatkin laivat kernaasti laskivat ankkuriin; ne ottivat myötänsä monta, jotka autuailta saarilta tahtoivat yli meren. Kun nyt Zarathustra nousi näin vuorta ylös, ajatteli hän tietä astuessaan monia yksinäisiä vaelluksia nuoruudesta saakka, ja miten monelle vuorelle ja harjanteelle ja huipulle hän jo oli noussut.

Minä olen vaeltaja ja vuorillenousija, sanoi hän sydämelleen, minä en rakasta tasankoja ja näyttää siltä, kuin en voisi istua kauan hiljaa.

Ja mikä ikänä minua kohtalona ja elettävänä kohdanneekin, — vaeltamista siinä on ja vuorillenousua: lopulta elää kuitenkin vain oman itsensä.

Se aika on kulunut, jolloin sattumat vielä saivat kohdata minua; ja mitä voisi sattua vielä minun osakseni, joka ei olisi jo minun omaani.

Se kääntyy vain takaisin, se saapuu viimein kotia minun luokseni — minun oma Itseni, ja mikä siitä kauan oli vieraalla maalla ja napitettuna kaikkien kappaleiden ja sattumien joukkoon.

Ja yhden minä vielä tiedän: minä seison nyt viimeisen huippuni edessä ja sen, mikä minulta kauimmin oli säästynyt. Oi, kovinta tietäni minun täytyy ylös! Oi, minä aloin yksinäisimmän vaellukseni.

Mutta ken minun kaltaiseni on, hän ei vältä sellaista hetkeä: hetkeä, joka hänelle puhuu: "Nyt vasta sinä kuljet suuruutesi tietä! Huippu ja kuilu — ne ovat nyt yhdistyneet yhdeksi.

"Sinä kuljet suuruutesi tietä: nyt sinun viimeiseksi turvapaikaksesi on tullut se, mikä tähän saakka oli nimeltään sinun viimeinen vaarasi!

"Sinä kuljet suuruutesi tietä: tämän täytyy nyt olla sinun parhain rohkeutesi, että takanasi ei ole enää mitään tietä!

"Sinä kuljet suuruutesi tietä: täällä ei ole kenkään hiipivä jäljessäsi! Sinun jalkasi itse hävitti tien takanasi, ja sen ylle on kirjoitettu: Mahdottomuus.

"Ja jos sinulta nyt puuttuu kaikki tikapuut, niin sinun täytyy ymmärtää nousta oman pääsi päälle: miten sinä muutoin tahtoisit nousta ylöspäin?

"Ylös oman pääsi päälle ja yli oman sydämesi! Nyt täytyy lempeimmän sinussa tulla kovimmaksi.

"Ken alati on säästänyt itseään paljon, hän sairastuu viimein paljosta säästämisestään. Ylistetty olkoon se, mikä kovaksi tekee! Minä en ylistä sitä maata, missä rieskaa ja hunajaa — vuotaa!

"Oppia katsomaan pois itsestään on välttämätöntä nähdäkseen paljon: — tämä kovuus on välttämätön jokaiselle vuorille-nousevaiselle.

"Mutta ken tietäväisenä katsoo tungettelevaisin silmin, miten hän näkisi kaikista olioista enemmän kuin niiden ulommat perustat!

"Mutta sinä, oi Zarathustra, tahtoisit nähdä kaikkien olioiden perustan ja perijuuren: niin sinun täytyy ensin nousta yläpuolelle itseäsi, — ulos, ylös, kunnes sinun tähtesikin ovat vielä allasi!

"Niin! Katsella alas itseeni ja tähtiinikin: sitä minä vasta kutsun huipukseni, se on minulla vielä jäljellä viimeisenä huippunani!" —

Näin puhui Zarathustra noustessaan itselleen, lohduttaen sydäntään kovilla lauselmilla: sillä hänen sydämensä oli tuskaisempi kuin milloinkaan ennen, ja kun hän tuli vuorenharjanteen kukkulalle, katso, silloin lepäsi toinen meri levitettynä hänen edessään: ja hän seisoi hiljaa ja oli kauan ääneti. Mutta yö oli kylmä tällä kukkulalla ja kirkas ja tähtiheloittava.

Minä tunnen osani, virkkoi hän viimein surullisesti. Hyvä! Minä olen valmis. Juuri nyt alkoi minun viimeinen yksinäisyyteni.

Oi, tuota mustaa surullista merta minun allani! Oi, tuota raskasta öistä vastahakoisuutta! Oi, kohtalo ja meri! Teidän luoksenne minun täytyy nyt astua alas!

Korkeimman vuoreni edessä minä seison ja pisimmän vaellukseni: siksi minun täytyy ensin syvemmälle alas, kuin milloinkaan olen astunut:

— syvemmälle alas tuskaan, kuin milloinkaan olen astunut, aina sen mustimpaan aaltoon saakka! Niin minun kohtaloni tahtoo: Hyvä! Minä olen valmis.

Mistä tulevat korkeimmat vuoret? niin minä kysyin kerran. Silloin minä opin, että ne tulevat merestä.

Tämä todistus on kirjoitettu niiden kiveen ja niiden huippujen seiniin. Syvimmästä täytyy korkeimman tulla korkeuteensa. —

Näin puhui Zarathustra vuoren huipulla, missä oli kylmä; mutta kun hän tuli meren läheisyyteen ja viimein seisoi yksin kallioiden keskellä, silloin hän oli tiellä väsynyt ja käynyt vielä kaipaavammaksi kuin milloinkaan ennen.

Vielä nukkuu kaikki, sanoi hän; merikin nukkuu. Unisena ja outona sen silmä katselee minua.

Mutta se henkii lämpimästi, sen minä tunnen. Ja minä tunnen myös, että se uneksii. Se vääntelee uneksien kovilla patjoilla.

Kuule! Kuule! Miten se nyyhkii pahoista muistoista! Tai pahoista odotuksista?

Oi, minä olen kanssasi surullinen, sinä pimeä hirviö, ja ärryksissäni itsellenikin sinun takiasi.

Oi, että minun kädessäni ei ole kylliksi voimaa! Kernaasti, totisesti, minä tahtoisin lunastaa sinut pahoista unista! —

Ja niin puhuessaan Zarathustra nauroi alakuloisesti ja katkerasti itselleen. Kuinka! Zarathustra! sanoi hän tahdotko sinä laulaa lohtua merellekin?

Oi, sinä rakastavainen narri Zarathustra, sinä luottamuksesta ylenautuas! Mutta sellainen sinä olit alati: alati sinä tulit luottavaisena kaiken hirvittävän luo.

Jokaista hirviötä sinä tahdoit hyväillä. Tuulahdus lämmintä hengitystä, hiukan pehmyttä karvaa käpälissä —: ja heti sinä olit valmis rakastamaan ja houkuttelemaan sitä.

Rakkaus on yksinäisimmän vaara, rakkaus kaikkea kohtaan, mikä vain elää! Naurettavaa on totisesti minun narrimaisuuteni ja minun kainouteni rakkaudessa! —

Näin puhui Zarathustra ja nauroi samalla toisen kerran: mutta silloin hän ajatteli hyljättyjä ystäviään -, ja ikäänkuin hän ajatuksillaan olisi rikkonut heitä vastaan, suuttui hän itselleen ajatustensa takia. Ja kohta tapahtui, että naurava itki: — suuttumuksesta ja kaipuusta Zarathustra itki katkerasti.

Näystä ja arvoituksesta.

l.

Kun huhu levisi laivaväen keskuudessa, että Zarathustra oli laivassa — sillä yht'aikaa kuin hän, oli alukseen astunut muuan mies, joka tuli autuailta saarilta —, silloin syntyi suuri uteliaisuus ja odotus. Mutta Zarathustra vaikeni kaksi päivää ja oli surusta kylmä ja kuuro, niin, että hän ei vastannut katseisiin eikä kysymyksiin. Mutta toisen päivän iltana hän aukaisi jälleen korvansa, vaikka hän oli vielä ääneti: sillä paljon kummallista ja vaarallista kuuli tällä laivalla, joka tuli kaukaa ja aikoi vielä kauemmaksi. Mutta Zarathustra oli kaikkien niiden ystävä, jotka tekevät pitkiä matkoja eivätkä voi elää ilman vaaraa. Ja katso! viimein pääsi kuunnellessa hänen oma kielensä valloilleen, ja hänen sydämensä jää murtui: — silloin hän alkoi puhua näin:

Teille, te rohkeat etsijät, koettelijat, ja ken vain viekkain purjein peljättävillä merillä purjehti,

— teille, te arvoituksista juopuneet, hämystä riemuitsevat, joiden sielu jokaiseen harhakuiluun huiluilla houkutellaan:

— sillä ette te tahdo aralla kädellä lankaa hapuilla; ja missä te voitte arvata, siellä te vihaatte selvitystä —

teille yksin minä kerron sen arvoituksen, jonka minä näin, — yksinäisimmän näkemän näyn. —

Synkkänä minä kuljin äsken halki kalmankarvaisen hämärän — synkkänä ja kovana, huulet yhteenpuristettuina. Ei vain yksi ainoa aurinko ollut minulta laskenut.

Polku, joka uhmaavana nousi louhikon yli, häijy, yksinäinen, jolle ei yrtti, ei pensas enää puhunut: vuoripolku kirskui minun jalkani uhman alla.

Ääneti astuen yli piikivien ilkkuvan kilinän, polkien rikki sen kiven, joka sai sen luiskahtamaan: näin pakottihe minun jalkani ylöspäin.

Ylöspäin: — uhmaten sitä henkeä, joka veti sitä alaspäin, kuilua päin, raskauden henkeä, minun perkelettäni ja perivihollistani.

Ylöspäin: — vaikkakin se istui hartioillani, puoleksi kääpiönä, puoleksi myyränä; rampana; rampeuttavana; tiputtaen lyijyä korvani läpi, lyijypisara-ajatuksia aivoihini.

'Oi Zarathustra, kuiskutti se ilkkuen pitkäveteisellä äänellä, sinä viisauden kivi! Sinä viskasit itsesi korkealle, mutta jokaisen viskatun kiven täytyy — pudota!

'Oi Zarathustra, sinä viisauden kivi, sinä linkokivi, sinä tähtien pirstaleiksilyöjä! Itsesi sinä viskasit niin korkealle, — mutta jokaisen viskatun kiven — täytyy pudota!

'Tuomittuna itseesi ja itsesi kivitettäväksi: oi Zarathustra, kauaksi sinä kyllä viskasit kiven, — mutta sinun päällesi se on putoava takaisin!'

Sitten kääpiö vaikeni; ja sitä kesti kauan. Mutta sen äänettömyys painosti minua; ja olla siten kahdenkesken on totisesti yksinäisempää kuin yksinolo!

Minä nousin nousemistani, minä uneksin, minä ajattelin, — mutta kaikki painosti minua. Sairaan kaltainen minä olin, joka väsyy ankarista tuskistaan, ja jonka vielä ankarampi unennäkö herättää unenhorroksesta. —

Mutta minussa on jotakin, jota minä kutsun rohkeudeksi: se löi minulta tähän saakka kuoliaaksi jokaisen alakuloisuuden. Tämä rohkeus käski minun viimein pysähtymään ja puhumaan: 'Kääpiö! Sinä! Tai minä!' —

Rohkeus on nimittäin parhain kuoliaaksilyöjä — rohkeus, joka ryntää kimppuun: sillä jokaisessa rynnäkössä on helisevää soittoa.

Mutta ihminen on rohkein eläin: siten hän voitti jokaisen eläimen. Helisevällä soitolla hän voitti jokaisen tuskan; mutta ihmistuska on syvin tuska.

Rohkeus lyö kuoliaaksi pyörrytyksenkin pohjattomuuksien partaalla: ja missä ei ihminen seisoisi pohjattomuuksien partaalla. Eikö itse katseleminen ole — pohjattomuuksien näkemistä?

Rohkeus on parhain kuoliaaksilyöjä: rohkeus lyö kuoliaaksi säälinkin. Mutta sääli on syvin pohjattomuus: niin syvälle kuin ihminen katsoo elämään, niin syvälle hän katsoo kärsimykseenkin.

Mutta rohkeus on parhain kuoliaaksilyöjä, — rohkeus, joka ryntää kimppuun: se lyö kuoliaaksi kuolemankin, sillä se puhuu: 'Oliko tämä elämä? Hyvä on! Vielä kerran!'

Mutta tällaisessa lauseessa on paljon helisevää soittoa. Kenellä korvat on, hän kuulkoon! —

2.

"Seis! Kääpiö! sanoin minä. Minä! Tai sinä! Mutta minä olen väkevämpi meistä kummastakin —: sinä et tunne minun pohjattomuus-ajatustani! Sitä sinä et voisi kantaa!" —

Silloin tapahtui se, mikä kevensi minua: sillä kääpiö hyppäsi minun hartioiltani, tuo utelias! Ja se kyyristyi kivelle minun eteeni. Mutta juuri siinä oli portti, mihin me pysähdyimme.

"Katso tuota porttia! Kääpiö! jatkoin minä puhettani: sillä on kahdet kasvot. Kaksi tietä yhtyy tässä: niitä ei ole vielä yksikään kulkenut loppuun.

"Tämä pitkä rata taaksepäin: se kestää iankaikkisuuden. Ja tuo pitkä rata ulospäin — se on toinen iankaikkisuus. Ne sotivat toisiaan vastaan, nämä tiet; ne aivan puskevat päänsä yhteen: — ja tässä, tällä portilla, on se paikka, missä ne yhtyvät. Portin nimi on kirjoitettuna yläpuolella: 'Silmänräpäys'.

"Mutta ken kulkisi eteenpäin yhtä niistä — ja yhä eteenpäin ja yhä etemmäksi: uskotko sinä, kääpiö, että nämä tiet iankaikkisesti sotisivat toisiaan vastaan?" —

"Kaikki suora valhettelee, mutisi kääpiö ylenkatseellisesti. Kaikki totuus on käyrää, aika itse on ympyrä."

"Sinä raskauden henki! puhuin minä vihastuen, älä tee sitä liian kevyeksi itsellesi! Tai minä jätän sinut istua kyyköttämään siihen, missä istut, rampa, — ja minä kannoin sinut korkealle!

"Katso, jatkoin minä puhettani, tätä silmänräpäystä! Tästä portista: 'Silmänräpäyksestä' kulkee pitkä iankaikkinen rata taaksepäin: meidän takanamme on iankaikkisuus.

"Eikö sen, mikä kaikista olioista kulkea voi, ole jo kerran täytynyt kulkea tämä rata? Eikö sen, mikä kaikista olioista tapahtua voi, ole jo kerran täytynyt tapahtua, tulla tehdyksi, kulkea tästä ohi?

"Ja jos kaikki on jo ollut olemassa: mitä sinä arvelet, kääpiö, tästä silmänräpäyksestä? Eikö tämänkin portin ole täytynyt jo — olla olemassa?

"Ja eivätkö kaikki oliot ole täten lujasti yhteensolmitut, että tämä silmänräpäys vetää kaikki tulevat oliot perässään? Siis — — itsensäkin?

"Sillä, mikä kaikista olioista kulkea voi: tätäkin pitkää rataa ulospäin — sen täytyy kulkea se vielä kerran! —

"Ja tuo hidas hämähäkki, joka ryömii kuutamossa, ja itse kuutamo, ja minä ja sinä portilla, keskenämme kuiskutellen, iankaikkisista asioista kuiskutellen — eikö meidän kaikkien ole täytynyt jo olla olemassa?

"— ja tulla takaisin ja kulkea tuota toista rataa ulospäin, joka on meidän edessämme, tätä pitkää kamalaa rataa — eikö meidän täydy iankaikkisesti tulla takaisin? —"

Näin minä puhuin, ja yhä hiljemmin: sillä minä pelkäsin omia ajatuksiani ja sala-ajatuksiani. Silloin, yht'äkkiä, minä kuulin koiran ulvovan lähellä.

Kuulinko minä koiran milloinkaan ulvovan niin? Minun ajatukseni kulki taaksepäin. Kuulin! Lapsena ollessani, kaukaisimmassa lapsuudessa:

— silloin minä kuulin koiran ulvovan niin. Ja näinkin sen, karvat pystyssä, pää ylöspäin käännettynä, vavisten, hiljaisimmassa sydänyössä, jolloin koiratkin uskovat aaveisiin:

— niin että minä säälin sitä. Sillä täysikuu kulki juuri, kuolonhiljaisena, talon yli, seisoi juuri hiljaa, pyöreä hiillos, — hiljaa tasaisella katolla ikäänkuin vierailla tiluksilla: —

siitä koira kauhistui silloin: sillä koirat uskovat varkaisiin ja aaveisiin. Ja kun minä jälleen kuulin sellaisen ulvonnan, säälitti minua uudelleen.

Missä kääpiö oli nyt? Ja portti? Ja hämähäkki? Ja kaikki kuiskutus? Näinkö minä sitten unta? Heräsinkö minä? Kesyttömien kallioiden keskellä minä äkkiä seisoin, yksin, autionyksinäisenä, autioimmassa kuutamossa.

Mutta siellä makasi ihminen! Ja tuolla! Koira, hyppien, karvat pystyssä, vinkuen, — nyt se näki minun tulevan — silloin se ulvoi jälleen. Silloin se huusi: kuulinko minä milloinkaan koiran niin huutavan apua?

Ja, totisesti, mitä minä näin, sellaista en milloinkaan nähnyt. Nuoren paimenen minä näin, joka vääntelihe ollen tukehtumaisillaan, vavahdellen, kasvot vääristyneinä, ja hänen suustaan riippui musta raskas käärme.

Näinkö minä milloinkaan niin paljon inhoa ja kalpeata kauhua ihmisen kasvoilla? Hän oli kai nukkunut? Silloin käärme mateli hänen kurkkuunsa — ja pureutui sinne kiinni.

Minun käteni veti, tempoeli käärmettä: — turhaan! se ei temmannut käärmettä kurkusta. Silloin ääni huusi minusta: "Pure! Pure!

"Pää poikki! Pure!" — niin huusi ääni minusta, minun kauhuni, minun vihani, minun inhoni, minun säälini, minun kaikki hyväni ja pahani huusi yhtenä ainoana huutona minusta. —

Te rohkeat minun ympärilläni! Te etsijät, koettelijat, ja ken teistä viekkain purjein tutkimattomilla merillä purjehti! Te arvoituksista riemuitsevat!

Niinpä arvatkaa se arvoitus, jonka minä silloin näin, niinpä selittäkää minulle yksinäisimmän näkemä näky!

Sillä näky se oli ja aavistus: — mitä näin minä silloin vertauksena? ja ken on se, jonka täytyy kerran tulla?

Ken on paimen, jonka kurkkuun käärme näin mateli? Ken on se ihminen, jonka kurkkuun kaikki raskain, mustin on mateleva?

— Mutta paimen puri, kuten minun huutoni häntä neuvoi; hän puri hyvin hampain! Kauaksi hän sylki käärmeen pään —: ja hyppäsi ylös. —

Ei enää paimenena, ei enää ihmisenä — muuttuneena, kirkastuneena, joka nauroi! Ei nauranut ihminen vielä milloinkaan maan päällä niin, kuin hän nauroi!

Oi veljeni, minä kuulin naurun, joka ei ollut ihmisen naurua, — ja nyt riuduttaa minua jano, kaipuu, joka ei saa milloinkaan lepoa.

Minun kaipuuni tähän nauruun riuduttaa minua: oi, miten minä jaksan vielä elää! Ja miten minä jaksaisin kuolla nyt! —

Näin puhui Zarathustra.

Autuudesta, jonka saa vastoin tahtoaan.

Sydämessään sellaiset arvoitukset ja katkeruudet kulki Zarathustra yli meren. Mutta kun hän oli neljän päivämatkan päässä autuailta saarilta ja ystävistään, silloin hän oli voittanut kaiken tuskansa —: voitokkaana ja horjumattomin jaloin hän seisoi jälleen kohtalonsa päällä. Ja silloin Zarathustra puhui näin riemuitsevalle omalletunnolleen:

Yksin minä olen jälleen ja tahdon ollakin, yksin puhtaan taivaan ja vapaan meren kanssa; ja jälleen on ehtoopäivä minun ympärilläni.

Ehtoopäivällä minä kerran löysin ystäväni ensi kerran, ehtoopäivällä toisenkin kerran: — hetkellä, jolloin kaikki valo käy hiljaisemmaksi.

Sillä mitä onnesta vielä on matkalla taivaan ja maan välillä, se etsii nyt majakseen valoisan sielun: onnesta on kaikki valo käynyt nyt hiljaisemmaksi.

Oi elämäni ehtoopäivä! Kerran astui minunkin onneni laaksoon, etsiäkseen itsellensä majaa: silloin se löysi nämä avoimet vieraanvaraiset sielut.

Oi elämäni ehtoopäivä! Mitä minä en antaisi siitä, jotta minulla olisi yksi: tämä ajatusteni elävä istutus ja tämä korkeimman toiveeni huomenvalo!

Tovereita etsi kerran luova ja toiveensa lapsia: ja katso, tapahtui niin, ettei hän voinut löytää niitä, muutoin kuin että hän itse loi ne ensin.

Näin minä olen keskellä työtäni, menossa lasteni luo ja tulossa heidän luotansa: lastensa vuoksi Zarathustran täytyy tehdä itsensä täydelliseksi.

Sillä perinpohjin rakastetaan vain lastaan ja työtään; ja missä suurta rakkautta omaan itseensä on, siellä se on tunnusmerkkinä raskaudesta: niin minä havaitsin olevan.

Vielä viheriöivät minun lapseni ensimäisessä keväässään, seisoen lähellä toisiansa ja yhdessä tuulien ravistamina, minun yrttitarhani ja parhaimman maani puut.

Ja totisesti! Missä sellaisia puita yhdessä seisoo, siellä ovat autuaat saaret!

Mutta kerran minä tahdon nostaa ne ylös ja asettaa jokaisen erikseen yksin: jotta se oppisi yksinäisyyttä ja uhmaa ja varovaisuutta.

Rosoisena ja koukistuneena ja taipuvalla kovuudella on se sitten seisova meren rannalla, voittamattoman elämän elävänä majakkana.

Siellä, missä myrskyt syöksyvät alas mereen, ja vuoren kärsä juo vettä, siellä on jokaisella kerran oleva päivä- ja yövartionsa, itsensä koetukseksi ja tuntemiseksi.

Tunnetuksi ja koetelluksi hän on siinä tuleva onko hän minun lajiani ja syntyäni, — onko hän pitkän tahdon tahtoja, vaitelias, silloinkin kun hän puhuu, ja myötenantavainen niin, että hän antaessaan ottaa: —

— jotta hänestä tulisi kerran minun toverini ja kanssaluoja ja juhlatoveri Zarathustralle —: sellainen, joka kirjoittaa minun tahtoni minun tauluilleni: kaikkien olioiden täydellisemmäksi täydellistymiseksi.

Ja hänen takiansa ja hänen kaltaistensa täytyy minun itse tehdä itseni täydelliseksi: siksi minä kartan nyt onneani ja tarjoan itseni kaikelle onnettomuudelle — itseni viimeiseksi koetukseksi ja tuntemiseksi.

Ja totisesti, aika oli minun lähteä; ja vaeltajan varjo ja pisin hetki ja hiljaisin hetki — kaikki sanoivat minulle: "on tärkin aika!"

Tuuli puhalsi minun avaimenreikäni läpi ja sanoi: "Tule!" Ovi lennähti minun edessäni viekkaasti auki ja sanoi: "Mene!"

Mutta minun rakkauteni lapsiini piti minua kahlehdittuna itseensä: pyyde asetti minun eteeni tämän ansan, pyyde rakkauteen, että minä tulisin lasteni saaliiksi ja kadottaisin itseni heissä.

Pyytää — se on jo minulle: että olen kadottanut itseni. Te olette minun, lapseni! Tässä omistamisessa on kaikki oleva varmaa eikä mitään pyytämistä.

Mutta hautoen lepäsi minun rakkauteni aurinko minun ylläni, omassa mehussaan Zarathustra kiehui, silloin varjo ja epäilys lensivät minun ylitseni pois.

Pakkasta ja talvea minä himoitsin jo: "oi, että pakkanen ja talvi saisivat minut jälleen natisemaan ja narskumaan!" huokasin minä: — silloin jäiset usvat nousivat minusta ylös.

Minun menneisyyteni murti hautansa, moni elävänä haudattu tuska heräsi —: nukkunut se oli vain, käärinliinoihin kätkettynä.

Näin huusi minulle kaikki merkissä: "on aika!" Mutta minä — en kuullut: kunnes minun pohjattomuuteni viimein liikahti ja minun ajatukseni puri minua.

Oi, pohjattomuus-ajatus, sinä joka olet minun ajatukseni! Milloinka minä saan sen voiman, että vapisematta voin kuulla sinun kaivavan?

Aina kurkkuun saakka sykkii minun sydämeni, kun kuulen sinun kaivavan! Sinun äänettömyytesikin tahtoo tukahuttaa minut, sinä pohjattoman vaikeneva!

Vielä milloinkaan minä en uskaltanut huutaa sinua ylös: kylliksi jo, että sinua mukanani — kannoin! Vielä minä en ollut kyllin voimakas viimeiseen jalopeuraylpeyteen ja -ylimielisyyteen.

Kyllin hirvittävää oli minulle alati jo sinun raskautesi: mutta kerran minä olen löytävä sen väkevyyden ja jalopeuraäänen, joka huutaa sinut ylös!

Kun minä ensin tässä olen voittanut itseni, silloin minä tahdon vielä voittaa itseni suuremmassakin; ja voitto on oleva minun täydellisyyteni vahvistus! —

Sillä aikaa minä ajelehdin tuntemattomilla merillä; sattuma hyväilee minua, tuo liukaskielinen; eteenpäin ja taaksepäin minä katselen —, vielä minä en näe mitään loppua.

Vielä ei ole tullut minun viimeisen taisteluni hetki, vai tuleeko se juuri nyt? Totisesti, kavalalla kauneudella meri ja elämä katselevat minua ylt'ympäri!

Oi elämäni ehtoopäivää! Oi onnea ennen iltaa! Oi satamaa aukealla merellä! Oi rauhaa epävarmuudessa! Miten minä epäilen teitä kaikkia!

Totisesti, epäluuloinen minä olen teidän kavalaa kauneuttanne kohtaan! Rakastavaisen kaltainen minä olen, joka epäilee liian samettihienoja hymyjä.

Kuten hän työntää rakkaimman luotaan, hellänä vielä kovuudessaan, tuo mustasukkainen —, niin minä työnnän tämän autuaan hetken luotani.

Pois, sinä autuas hetki! Sinun mukanasi minä sain autuuden vastoin tahtoani! Valmiina syvimpään tuskaani minä seison tässä: — sopimattomaan aikaan sinä tulit!

Pois, sinä autuas hetki! Asetu mieluummin tuonne — minun lasteni luokse! Kiiruhda! Ja siunaa heitä vielä ennen iltaa minun onnellani.

Tuolla lähenee jo ilta: aurinko laskee. Sinne pois minun onneni! —

Näin puhui Zarathustra. Ja hän odotti onnettomuuttaan koko yön: mutta hän odotti turhaan. Yö pysyi kirkkaana ja hiljaisena, ja itse onni läheni lähenemistään häntä. Mutta aamupuolella Zarathustra nauroi sydämelleen ja sanoi pilkallisesti: "onni juoksee minun jäljessäni. Se johtuu siitä, että minä en juokse naisten jäljessä. Mutta onni on nainen."

Ennen auringonnousua.

Oi taivas minun ylläni, sinä puhdas! Syvä! Sinä valopohjattomuus!
Sinua katsellen minä värisen jumalallisista pyyteistä.

Viskata itseni sinun korkeuteesi — se on minun syvyyteni! Kätkeä itseni sinun puhtauteesi — se on minun viattomuuteni!

Jumalan kätkee hänen kauneutensa: niin sinä kätket tähtesi. Sinä et puhu: niin sinä ilmoitat viisautesi minulle.

Mykkänä yli kuohuvan meren sinä olet tänään minulle valjennut, sinun rakkautesi ja sinun kainoutesi puhuvat ilmestystä minun kuohuvalle sielulleni.

Että sinä tulit minun luokseni kauniina, kauneuteesi kätkettynä, että sinä mykkänä puhut minulle, selkeänä viisaudessasi:

Oi miten hyvin minä arvaan kaiken häveliään sinun sielussasi! Ennen aurinkoa sinä tulit minun luokseni, minun, yksinäisimmän.

Me olemme ystäviä alusta saakka: meillä on mielikarvaus ja kauhu ja pohja yhteisenä; vielä aurinkokin on meillä yhteisenä.

Me emme puhu toisillemme, koska me tiedämme liian paljon —: me vaikenemme toisillemme, me hymyilemme tietomme toisillemme.

Etkö sinä ole minun tuleni valo? Etkö sinä ole minun tietoni sisarsielu?

Yhdessä me opimme kaikki; yhdessä me opimme nousemaan itsemme yli itseemme ja pilvettömästi hymyilemään: —

— pilvettömästi hymyilemään alas kirkkain silmin ja peninkulmaisesta kaukaisuudesta, kun allamme pakko ja tarkoitus ja syyllisyys sateena savuavat.

Ja jos minä yksin vaelsin: mitä minun sieluni isosi öisin ja harhapoluilla? Ja jos minä vuorille nousin, ketä minä vuorilta alati etsin, ellen sinua?

Ja kaikki minun vaellukseni ja vuorillenousuni: hätää se oli vain ja avuttoman hätäapua: — lentää tahtoo minun koko tahtoni, lentää sinuun!

Ja ketä minä vihasin enemmän kuin vaeltavia pilviä ja kaikkea, mikä sinua tahraa. Ja omaa vihaani minä vihasin vielä, koska se tahrasi sinua!

Vaeltavia pilviä minä vihaan, noita hiiviskeleviä petokissoja: ne ottavat sinulta ja minulta, mitä meillä on yhteistä, — tuon suunnattoman rajattoman myöntämisen, on ja aamen-sanomisen.

Noita välittäjiä ja sekoittajia me vihaamme, noita vaeltavia pilviä: noita puolittaisia, jotka eivät oppineet siunaamaan eivätkä sydämestä saakka kiroamaan.

Mieluummin minä tahdon istua tynnyrissä suljetun taivaan alla, mieluummin istua ilman taivasta pohjattomuudessa, kuin nähdä sinut, valotaivas, vaeltavien pilvien tahraamana!

Ja usein minua halutti sitoa ne kiinni monihaaraisilla salamakultalangoilla, jotta minä ukkosen lailla voisin lyödä rumpua niiden kattilavatsoilla: —

— suuttunut rummunlyöjä, koska ne ryöstävät minulta sinun myöntämisesi! ja aamenesi! sinä taivas minun ylläni, sinä puhdas! Valoisa! Sinä valopohjattomuus! — Koska ne ryöstävät sinulta minun myöntämiseni! ja aameneni!

Sillä mieluummin minä tahdon melua ja jyrinää ja salamakirouksia kuin tuota varovaista epäileväistä kissarauhaa; ja ihmistenkin joukossa minä vihaan parhaiten kaikkia varovaisia ja puolittaisia ja epäileviä ja hitaita vaeltavia pilviä.

Ja "ken ei voi siunata, hänen tulee oppia kiroamaan!" — tämä kirkas oppi putosi minulle kirkkaasta taivaasta, tämä tähti on vielä mustinakin öinä minun taivaallani.

Mutta minä olen siunaaja ja myöntäväinen, kun sinä vain olet minun ympärilläni, sinä puhdas! Valoisa! Sinä valopohjattomuus! — alas kaikkiin pohjattomuuksiin minä vielä kannan siunaavan myöntämiseni.

Siunaajaksi minä olen tullut ja myöntäväiseksi: ja senvuoksi minä taistelin kauan ja olin taistelija, jotta minä kerran saisin käteni siunaamiseen vapaiksi.

Mutta tämä on minun siunaamiseni: seisoa jokaisen kappaleen yllä sen omana taivaana, sen pyöreänä kattona, sen taivaansini-kellona ja iankaikkisena varmuutena: ja autuas on, ken näin siunaa!

Sillä kappaleet ovat kastetut iankaikkisuuden kaivossa ja tuollapuolen hyvää ja pahaa; mutta itse hyvä ja paha ovat vain haihtuvia varjoja ja kosteita alakuloisuuksia ja vaeltavia pilviä.

Totisesti, siunaamista se on eikä herjaamista, kun minä opetan: "kaikkien kappaleiden yllä on sattuman taivas, viattomuuden taivas, umpimähkäisyyden taivas, ylpeyden taivas."

"Umpimähkäisyys" — se on maailman vanhin aateli, sen minä annoin takaisin kaikille kappaleille, minä lunastin ne tarkoituksen orjuudesta.

Tämän vapauden ja taivaanilon minä asetin kuin taivaansini-kellon kaikkien kappaleiden ylle opettaessani, ettei mikään "iankaikkinen tahto" — lepää heidän yllään eikä tahdo heidän kauttaan.

Tämän ylpeyden ja tämän narriuden minä asetin tuon tahdon sijaan opettaessani: "kaikessa on yksi mahdotonta — järkevyys!"

Hiukan järkeä tosin, viisaudensiemen, siroitettu tähdestä tähteen, — tämä hapatus on sekoitettu kaikkiin kappaleisiin; narriuden takia on viisautta sekoitettu kaikkiin kappaleisiin!

Hiukkanen viisautta on kyllä mahdollinen; mutta tämän autuaan varmuuden minä havaitsin kaikissa kappaleissa: että ne vielä mieluummin — tanssivat sattuman jaloilla.

Oi taivas minun ylläni, sinä puhdas! Korkea! Tämä on nyt minulle sinun puhtautesi: että ei ole olemassa mitään iankaikkisia järkihämähäkkejä ja -hämähäkinverkkoja: —

— että sinä olet minulle jumalallisten sattumien tanssipaikka, että sinä olet minulle jumalpöytä jumalaisia arpoja ja arvanpelaajia varten! —

Mutta sinä punastut? Puhuinko minä sanomatonta? Herjasinko minä, kun tahdoin siunata sinua?

Vai onko se kainous olla kahdenkesken, joka sai sinut punehtumaan? — Käsketkö sinä minun menemään ja vaikenemaan, koska nyt — päivä tulee?

Maailma on syvä —: ja syvempi kuin päivä milloinkaan on ajatellut. Ei kaikella tarvitse olla päivälle sanoja. Mutta päivä tulee: niinpä erotkaamme nyt!

Oi taivas minun ylläni, sinä häveliäs! Hehkuva! Oi sinä minun onneni ennen auringonnousua! Päivä tulee: niinpä erotkaamme nyt! —

Näin puhui Zarathustra.

Pienentävästä hyveestä.

1.

Kun Zarathustra oli jälleen mantereella, ei hän mennyt suoraan ylös vuorellensa ja luolaansa, vaan teki useita kierroksia ja kysymyksiä ja tiedusteli yhtä ja toista, niin, että hän leikkiä laskien sanoi itsestään: "katso virtaa, joka monia polvekkeita tehden juoksee takaisin lähteeseen!" Sillä hän tahtoi saada tietää, mitä ihmiselle oli sillä aikaa tapahtunut: oliko hän tullut suuremmaksi vai pienemmäksi. Ja kerran hän näki rivin uusia taloja; silloin hän ihmetteli ja sanoi:

"Mitä nämä talot merkitsevät? Totisesti, mikään suuri sielu ei asettanut niitä vertauskuvaksi itsestään!

"Ottiko ujo lapsi ne leikkikalulaatikostaan? Kunpa sitten toinen lapsi panisi ne takaisin laatikkoonsa!

"Ja nuo tuvat ja kamarit: voivatko miehet mennä niihin sisälle ja astua niistä ulos? Silkkinukille ne näyttävät minusta tehdyiltä; tai herkuttelijakissoille, jotka kai antavat vuorostaan myöskin luonaan herkutella."

Ja Zarathustra jäi seisomaan ja mietiskeli. Viimein hän sanoi surullisena: "kaikki on käynyt pienemmäksi!

"Kaikkialla minä näen matalampia portteja: ken minun lajiani on, hän käy tosin vielä niiden läpi, mutta hänen täytyy kumartaa!

"Oi, milloinka minä pääsen jälleen kotiseutuuni, missä minun ei enää tarvitse kumartaa — ei enää tarvitse kumartaa pienille!" — ja Zarathustra huokasi ja katseli kaukaisuuteen. —

Mutta sinä samana päivänä hän puhui puheensa pienentävästä hyveestä.

2.

Minä kuljen tämän kansan keskitse ja pidän silmäni auki: he eivät anna minulle anteeksi, että minä en kadehdi heidän hyveitään.

He tavoittelevat purra minua, koska minä sanon heille: pienille ihmisille ovat pienet hyveet välttämättömiä, — ja koska minun on vaikeata saada mieleeni, että pienet ihmiset ovat välttämättömiä!

Vielä minä olen täällä kukon kaltainen vieraalla kartanolla, jota kanatkin tahtovat purra; kuitenkaan minä en ole senvuoksi näille kanoille paha.

Minä olen kohtelias niitä kohtaan kuten jokaista pientä kiusaa kohtaan; olla piikikäs kaikkea pientä vastaan näyttää minusta siilin viisaudelta.

He kaikki puhuvat minusta, kun istuvat iltaisin tulen ääressä, — he puhuvat minusta, mutta kukaan ei ajattele — minua!

Tämä on uusi hiljaisuus, jonka minä opin: heidän melunsa minun ympärilläni levittää vaipan minun ajatusteni yli.

He meluavat keskenään: "mitä tuo synkeä pilvi tahtoo meistä? pitäkäämme huoli, että se ei tuo meille ruttoa!"

Ja äsken eräs nainen tempasi lapsensa luokseen, joka tahtoi minun luokseni: "ottakaa pois lapset! huusi hän, tuollaiset silmät polttavat lasten sielut."

He yskivät, kun minä puhun: he arvelevat, että yskiminen olisi väite väkeviä tuulia vastaan, — he eivät aavista mitään minun onneni kuohusta!

"Meillä ei ole vielä aikaa Zarathustraa varten" — niin he väittävät vastaan; mutta mitä ajasta, jolla "ei ole aikaa" Zarathustraa varten?

Ja jos he ylistävätkin minua: miten minä voisin nukahtaa heidän ylistykselleen? Okainen vyö on heidän ylistyksensä minulle: se raapii minua vielä, kun riisun sen yltäni.

Ja tämänkin minä opin heidän joukossaan: ylistäväinen teeskentelee, ikäänkuin hän antaisi takaisin, mutta todellisuudessa hän tahtoo saada enemmän lahjoja!

Kysykää minun jalaltani, miellyttääkö sitä heidän ylistys- ja houkuttelulaulunsa! Totisesti, sellaisen tahdin ja tikityksen mukaan se ei tahdo tanssia eikä seisoa hiljaa.

Pieneen hyveeseen he tahtoisivat houkutella ja ylistää minut; pienen onnen tikitykseen he tahtoisivat viekoitella minun jalkani.

Minä kuljen tämän kansan läpi ja pidän silmäni auki: he ovat käyneet pienemmiksi ja käyvät yhä pienemmiksi: — mutta sen aiheuttaa heidän oppinsa onnesta ja hyveestä.

He ovat näet säveitä hyveessäkin — sillä he tahtovat mukavuutta.
Mutta mukavuuden kanssa sopii yhteen vain säveä hyve.

Tosin hekin oppivat omalla tavallaan etenemisen ja edistymisen: sitä minä kutsun heidän hoipertelemisekseen. Täten he käyvät vastukseksi jokaiselle, jolla on kiire.

Ja moni heistä käy eteenpäin ja katsoo samalla taakse niska jäykkänä: niitä vastaan minä kernaasti törmään.

Jalan ja silmien ei tule valhetella, eikä saada toisiaan kiinni valheesta. Mutta paljon valhetta on pienissä ihmisissä.

Muutamat heistä tahtovat, mutta useimmat tulevat vain tahdotuiksi. Muutamat heistä ovat oikeita, mutta useimmat ovat huonoja näyttelijöitä.

Heidän joukossaan on olemassa näyttelijöitä vastoin tietoaan ja näyttelijöitä vastoin tahtoaan —, oikeat ovat alati harvinaisia, vallankin oikeat näyttelijät.

Miestä täällä on vähän: siksi heidän naisensa miehistyvät. Sillä se vain, kenessä on kyllin miestä, tulee naisessa naisen — lunastamaan.

Ja tämän ulkokultaisuuden minä huomasin olevan heidän keskuudessaan pahimman: että nekin, jotka käskevät, teeskentelevät palvelevaisten hyveitä.

"Minä palvelen, sinä palvelet, me palvelemme" — niin rukoilee täällä hallitsevienkin ulkokultaisuus, — ja voi, jos ensimäinen herra on vain ensimäinen palvelija!

Oi, heidänkin ulkokultaisuuksiinsa lensi minun silmäni uteliaisuus; ja hyvin minä arvasin kaiken heidän kärpäsonnensa ja heidän surinansa aurinkoisilla ikkunanruuduilla.

Miten paljon hyvyyttä, niin paljon heikkoutta minä näen. Miten paljon oikeamielisyyttä ja sääliä, niin paljon heikkoutta.

Pyöreitä, vilpittömiä ja hyviä he ovat keskenään, kuten hiekkajyväset ovat pyöreitä, vilpittömiä ja hyviä keskenään.

Kainosti syleillä pientä onnea — sitä he kutsuvat "alistumiseksi"! ja samalla he jo vilkuilevat kainosti uutta pientä onnea päin.

He tahtovat oikeastaan yksinkertaisesti yhtä eniten: että kukaan ei tekisi heille pahaa. Niin he ennättävät jokaisen edelle ja tekevät hänelle hyvää.

Mutta tämä on pelkuruutta: vaikkakin sitä kutsutaan "hyveeksi". —

Ja jos he puhuvat kerran karkeasti, nämä pienet ihmiset: minä kuulen siinä ainoastaan heidän käheytensä, — jokainen tuulahdus tekee nimittäin heidät käheiksi.

Viisaita he ovat, heidän hyveillään on älykkäät sormet. Mutta heiltä puuttuu nyrkit, heidän sormensa eivät älyä lymytä nyrkkien taakse.

Hyvettä on heille se, mikä tekee nöyräksi ja kesyksi: sillä tekivät he suden koiraksi ja ihmisen itsensä parhaaksi kotieläimeksi.

"Me asetamme istuimemme keskelle — sen sanoo minulle heidän hymyilynsä — ja yhtä kauaksi kuolevista taistelijoista kuin tyytyväisistä emäsioista."

Mutta tämä on — keskinkertaisuutta: vaikka sitä kutsutaan kohtuudeksi. —

3.

Minä kuljen tämän kansan keskitse ja annan monen sanan langeta: mutta he eivät ymmärrä ottaa eivätkä säilyttää.

He ihmettelevät, että minä en tullut herjaamaan hekumia ja paheita; ja totisesti minä en tullutkaan varoittamaan taskuvarkaista.

He ihmettelevät, että minä en ole valmis vielä hiomaan järkeä ja kärkeä heidän viisaudelleen: ikäänkuin heillä ei olisi kylliksi älyniekkoja ennestään, joiden ääni kirskuu minulle kivirihvelien lailla!

Ja kun minä huudan: "Kirotkaa kaikkia pelkureja perkeleitä itsessänne, jotka kernaasti tahtovat vinkua ja panna kädet ristiin ja rukoilla": niin he huutavat: "Zarathustra on jumalaton."

Ja vallankin heidän alistumisen opettajansa huutavat sitä —; mutta juuri heidän korvaansa minä mielelläni kirkaisen: Niin! Minä olen Zarathustra, jumalaton.

Noita alistumisen opettajia! Kaikkialle, missä on pientä ja sairasta ja rupista, ne ryömivät, täiden lailla; ja minun inhoni vain estää minun nitistämästä niitä.

Hyvä! Tämä on minun saarnani heidän korvilleen: minä olen Zarathustra, jumalaton, joka puhun "ken on jumalattomampi kuin minä, että minä hänen opetuksestaan riemuitsisin?"

Minä olen Zarathustra, jumalaton, mistä minä löydän itseni kaltaisen? Ja kaikki ne ovat minun kaltaisiani, jotka itse antavat itselleen tahtonsa ja heittävät luotaan kaiken alistumisen.

Minä olen Zarathustra, jumalaton: minä keitän itselleni jokaisen sattuman omassa padassani. Ja vasta sitten, kun se on siinä keitetty, lausun minä sen tervetulleeksi, minun ravintonani.

Ja totisesti, moni sattuma tuli valtiaallisena minun luokseni: mutta vielä valtiaallisemmin puhui minun tahtoni sille, — tuossa se jo oli rukoellen polvillaan —

— rukoellen, että se saisi majan ja sydämen minun luonani, ja mairitellen puhuen: "katsohan, oi Zarathustra, miten ystävä tulee ystävän luo!" —

Kuitenkin, miksi minä puhun, kun yhdelläkään ei ole minun korviani.
Ja niin minä tahdon huutaa sen kaikkiin tuuliin:

Te käytte yhä pienemmiksi, te pienet ihmiset! Te murenette pois, mukavuutta rakastavaiset! Te käytte vielä perikatoon —

— monien pienten hyveittenne takia, monien pienten laiminlyömistenne takia,monien pienten alistumistenne takia!

Liian paljon säästäen, liian paljon myöntyen: niin on teidän maanvaltakuntanne! Mutta jotta puu tulisi suureksi, sen vuoksi se tahtoo kovien kallioiden ympäri levittää kovat juuret!

Mitä te laiminlyötte, sekin kutoo kaiken ihmistulevaisuuden kudosta; teidän "ei-mikään" on sekin hämähäkinverkko ja hämähäkki, joka elää tulevaisuuden verestä.

Ja kun te otatte, niin se on ikäänkuin varastamista, te pienet siveelliset; mutta konnienkin joukossa puhuu kunnia: "tulee ainoastaan varastaa, missä ei voi ryöstää."

"Onni kyllä antaa" — sekin on yksi alistumisen opeista. Mutta minä sanon teille, te mukavuutta rakastavaiset: se ottaa ja on yhä enemmän ottava teiltä!

"Oi, että te heittäisitte luotanne kaiken puoleksi tahtomisen ja tulisitte päättäytyneiksi hitauteen kuten tekoonkin!

"Oi, että te ymmärtäisitte minun sanani: 'tehkää vain alati, mitä tahdotte', — mutta olkaa ensin sellaisia, jotka voivat tahtoa!

"Rakastakaa vain alati lähimmäistänne niinkuin itseänne, mutta olkaa ensin sellaisia, jotka itseänsä rakastavat —

"— rakastavat suurella rakkaudella, rakastavat suurella ylenkatseella!" Näin puhuu Zarathustra, jumalaton. —

"Kuitenkin, miksi minä puhun, kun yhdelläkään ei ole minun korviani!
Täällä on vielä yhden hetken liian varhaista minulle.

"Oma edeltäkävijäni minä olen tämän kansan keskuudessa, oma kukonlauluni pimeillä kaduilla.

"Mutta heidän hetkensä tulee! Ja minunkin hetkeni! Hetki hetkeltä he käyvät pienemmiksi, viheliäisemmiksi, hedelmättömämmiksi, — poloinen ruoho, poloinen maanvaltakunta!

"Ja kohta he lepäävät tuossa kuin kuiva nurmi ja aro, ja totisesti! itseensä väsyneinä — ja enemmän kuin vettä janoten tulta!

"Oi salaman siunattu hetki! Oi salaisuus ennen keskipäivää! — Kulovalkeita minä tahdon heistä vielä kerran tehdä ja liekkikielisiä julistajia: —

"julistamaan he tulevat vielä kerran liekkikielin: Se tulee, se on lähellä, suuri keskipäivä!" —

Näin puhui Zarathustra.

Öljymäellä.

Talvi, huono vieras, istuu minun luonani kotona; siniset ovat minun käteni hänen ystävyytensä kädenpuristuksesta.

Minä kunnioitan häntä, tuota huonoa vierasta, mutta annan hänen kernaasti istua yksin. Kernaasti minä juoksen hänen luotansa; ja jos hyvin juoksee, niin pääsee häntä pakoon!

Lämpimin jaloin ja lämpimin ajatuksin minä juoksen sinne, missä tuuli tyventyy, — minun öljymäkeni aurinkosoppeen.

Siellä minä nauran ankaralle vieraalleni ja olen hänelle vielä kiitollinen, koska hän kotona pyydystää pois kärpäset minulta ja vaimentaa monen pienen melun.

Hän ei näet kärsi, jos hyttynen tahtoo laulaa, tai pari; kadunkin hän tekee yksinäiseksi, niin että kuutamo säikkyy siellä öisin.

Kova vieras hän on, — mutta minä kunnioitan häntä, enkä minä rukoile, velttojen lailla, paksuvatsaista tuli-epäjumalaa.

Mieluummin hiukan kalistaa hampaita kuin rukoilla epäjumalia! — niin on minun tapani. Ja vallankin minä vihaan kaikkia kiimaisia höyryäviä ummehtuneita tuliepäjumalia.

Ketä minä rakastan, sitä minä rakastan talvella paremmin kuin kesällä; paremmin minä pilkkaan nyt vihollistani ja sydämellisemmin, kun talvi istuu kotona minun huoneessani.

Sydämellisesti tosiaan, silloinkin vielä kun minä ryömin vuoteeseen —: silloin nauraa ja ylpeilee vielä minun kyyristynyt onneni; silloin nauraa minun valheunenikin.

Minäkö — ryömijä? En elämässäni ryöminyt minä mahtavien edessä; ja jos joskus valhettelin, niin minä valhettelin rakkaudesta. Senvuoksi minä olen iloinen talvivuoteessakin.

Köyhä vuode lämmittää minua enemmän kuin rikas, sillä minä olen mustasukkainen köyhyydelleni. Ja talvella se on minulle uskollisin.

Häijyydellä minä alan jokaisen päivän, minä pilkkaan talvea kylmällä kylvyllä: senvuoksi minun ankara kotiystäväni murisee.

Kernaasti minä kutittelen häntä myöskin pienellä vahakynttilällä: jotta hän vihdoin päästäisi taivaan tuhkanharmaasta hämystä.

Erittäin häijy minä olen näet aamuisin: varhaisella hetkellä, kun ämpäri kaivolla kalisee ja hevoset lämpiminä hirnuvat harmailla kaduilla: —

Kärsimättömänä minä odotan silloin, että selkeä taivas viimein tulisi näkyviin, hyyrrepartainen talvitaivas, vanhus ja valkopää, —

— talvitaivas, tuo äänetön, joka usein salaa aurinkonsakin!

Siltäkö minä ehkä opin pitkän valoisan vaikenemisen? Vai oppiko se sen minulta? Vai onko kumpikin meistä sen itse keksinyt?

Kaikkien hyvien olioiden synty on tuhatkertainen, kaikki hyvät ylimieliset oliot kumpuavat riemusta olemassaoloon: miten ne tekisivät sen aina — vain yhden kerran!

Hyvä ylimielinen olio on pitkä vaikeneminenkin ja talvitaivaan lailla luoda katseensa kirkkaista pyöreäsilmäisistä kasvoista: —

— sen lailla salata aurinkonsa ja taipumaton aurinkotahtonsa: totisesti, tämän taidon ja talviylimielisyyden minä opin hyvin!

Minun rakkain häijyyteni ja taitoni on se, että minun vaikenemiseni oppi, ettei se vaikenemisella ilmaise itseään.

Sanoilla ja arvoilla kalisten minä petän juhlalliset Vartiat: minun tahtoni ja päämaalini on välttävä kaikki nuo vakaat vaarinpitäjät.

Jotta yksikään ei katselisi alas minun pohjaani ja viimeiseen tahtooni, — senvuoksi minä keksin itselleni pitkän valoisan vaikenemisen.

Niin monen viisaan minä havaitsin: joka verhosi kasvonsa ja sekoitti vetensä, jotta yksikään ei näkisi hänen lävitsensä ja allensa.

Mutta juuri hänen luoksensa tulivat viisaammat epäilijät ja pähkinänsärkijät: hänestä juuri pyydystettiin hänen salatuin kalansa!

Vaan kirkkaat, puhtaat, läpikuultavat — ne ovat minusta viisaimmat vaikenevaiset: ne joiden pohja on niin syvä, että kirkkainkaan vesi ei — anna sitä ilmi. —

Sinä hyyrrepartainen vaikenevainen talvitaivas, sinä pyöreäsilmäinen valkopää minun ylläni! Oi sinä sieluni ja sen ylimielisyyden taivaallinen vertauskuva!

Ja eikö minun täydy kätkeä itseni kuten se, joka kultaa on niellyt, — jotta minun sieluani ei halkiviillettäisi?

Eikö minun täydy käyttää puujalkoja, jotta eivät huomaisi minun pitkiä sääriäni, — kaikki nuo kadesisuiset ja kiusankituiset, jotka ovat minun ympärilläni?

Nuo savustuneet, tupalämpimät, kuluneet, kuihtuneet, ärtyneet sielut — kuinka niiden kateus voisi sietää minun onneni!

Niin minä näytän heille vain jään ja talven huipuillani — enkä, että minun vuoreni vielä kaikki aurinkovyöt ympärilleen kietoo!

He kuulevat vain minun talvimyrskyjeni ulvovan: eivätkä, että minä yli lämpimienkin merien kuljen kaipaavaisten, raskaiden, kuumien etelätuulten lailla!

He surkuttelevat vielä minun vastoinkäymisiäni ja sattumiani: — mutta minun sanani kuuluu: "sallikaa sattuman tulla minun tyköni: viaton se on kuin lapsonen!"

Kuinka he voisivat sietää minun onneani, ellen minä asettaisi vastoinkäymisiä ja talvikärsimyksiä ja jääkarhulakkeja ja lumitaivaspeitteitä onneni ympärille!

— ellen minä armahtaisi itse heidän sääliäänkin: noiden kadesisuisten ja kiusankituisten sääliä!

— ellen minä itse huokaisi ja värjyisi vilusta heidän edessään, ja kärsivällisenä antaisi kapaloida itseäni heidän sääliinsä!

Tämä on minun sieluni viisas ylimielisyys ja mielisuosio, että se ei kätke talveaan ja pakkasmyrskyjään; se ei kätke myöskään kylmänkyhmyjään.

Toisen yksinäisyys on sairaan poispakenemista; toisen yksinäisyys pakenemista sairaitten luota.

Kuulkoot he minun kalisevan ja huokaavan talvikylmästä kaikki nuo viheliäiset, karsaat konnat ympärilläni! Sellaisesta huokauksesta ja kalinasta huolimatta minä pakenen heidän lämmitetyistä tuvistaan.

Surkutelkoot he minua ja huokailkoot minun kylmänkyhmyjäni säälitellen: "tiedon jäähän hän vielä kuoliaaksi paleltuu!" — niin he valittavat!

Sillä aikaa minä juoksen lämpimin jaloin ristiin rastiin öljymäelläni: öljymäkeni aurinkosopessa minä laulan ja nauran kaikelle säälille. —

Näin lauloi Zarathustra.

Ohitsekäymisestä.

Näin, hitaasti vaeltaen monen kansan ja kaupungin läpi, kulki Zarathustra kiertoteitä takaisin vuorelleen ja luolaansa. Ja katso, vaeltaessaan hän tuli äkkiarvaamatta suuren kaupungin portille: mutta täällä juoksi vaahtosuinen narri kädet levitettyinä häntä vastaan ja asettui hänen tielleen. Mutta tämä oli sama narri, jota kansa kutsui "Zarathustran apinaksi": sillä hän oli omistanut itselleen jotakin hänen puheensa lausetavasta ja sävystä ja lainasi kai kernaasti myös hänen viisautensa aarteista. Mutta näin puhui narri Zarathustralle:

"Oi Zarathustra, tässä on tuo suuri kaupunki: täällä sinulla ei ole mitään haettavissa ja kaikki kadotettavissa.

"Miksi sinä tahdot kahlata tässä liejussa? Sääli toki jalkaasi! Sylje mieluummin kaupunginportille ja — käänny takaisin!

"Täällä on helvetti erakkoajatuksille: täällä tulevat suuret ajatukset elävinä kiehutetuiksi ja hiljaisella tulella keitetyiksi.

"Täällä mätänevät kaikki suuret tunteet: täällä saavat vain kalisevan kuivat pienet tunteet kalista!

"Etkö sinä tunne jo hengen teurastus- ja keittohuoneiden hajua? Eikö tämä kaupunki höyryä teurastetun, hengen huurusta?

"Etkö sinä näe sielujen roikkuvan retkuvien likaisten ryysyjen tavoin?
— Ja he tekevät vielä sanomalehtiäkin näistä ryysyistä!

"Etkö sinä kuule, miten henki on tullut täällä sanaleikiksi? Inhoittavaa sanasolkkua se antaa ylen! — Ja he tekevät vielä sanomalehtiäkin tuosta sanasolkusta.

"He kiihoittavat toisiaan eivätkä tiedä mihin. He tulistuttavat toisiaan eivätkä tiedä miksi. He rämpyttävät läkkikiskojaan, he kilistävät kultaansa.

"He ovat kylmiä ja etsivät itselleen lämpöä poltetuista nesteistä; he ovat tulistuneita ja etsivät viileyttä paleltuneista hengistä; he ovat kaikki sairaita ja kiihkoisia yleisistä mielipiteistä.

"Kaikki hekumat ja viat asustavat täällä, mutta täällä on olemassa siveellisiäkin, on olemassa paljon käyttökelpoista käytettyä hyvettä: —

"Paljon käyttökelpoista hyvettä, jolla on kirjoitussormet ja kovat istuma- ja odotus-pakarat, siunattu pienillä rintatähdillä ja täytetyillä takapuolettomilla tyttärillä.

"Täällä on myös paljon hurskautta ja paljon uskovaista syljennuoleskelua ja mairittelua sotajoukkojen jumalan edessä.

"'Ylhäältähän' tippuu tähti ja armollinen sylki; ylöspäin kaipaa jokainen tähdetön rinta.

"Kuulla on hovinsa ja hovilla on kuuvasikkansa: mutta kaikkea, mikä hovista lähtee, rukoilee kerjäläisväki ja kaikki käyttökelpoinen kerjäläishyve.

"'Minä palvelen, sinä palvelet, me palvelemme' — niin rukoilee kaikki käyttökelpoinen hyve ruhtinasta: jotta ansaittu tähti viimein tarttuisi kapeaan rintaan!

"Mutta kuu pyörii kaiken maallisen ympäri: niin pyörii ruhtinaskin kaikkein-maallisimman ympäri —: mutta se on kaupustelijain kulta.

"Sotajoukkojen jumala ei ole mikään kultaharkkojen jumala; ruhtinas päättää, mutta kaupustelija — säätää!

"Kautta kaiken, mikä kirkasta ja väkevää ja hyvää on sinussa, oi
Zarathustra! Sylje tätä kaupustelijain kaupunkia ja käänny takaisin!

"Täällä virtaa kaikki veri mätänä ja laimeana ja kuohaisena läpi kaikkien suonien: sylje tätä suurta kaupunkia, joka on suuri perkeenheittopaikka, missä kaikki hylkyroska vaahtoaa yhteen!

"Sylje tätä kutistuneitten sielujen ja kapeitten rintojen, pistävien silmien, limaisten sormien kaupunkia —

"— tungettelevaisten, hävyttömien, kirjoittavien ja kirkuvien, ylenkuumasti kunnianhimoisten kaupunkia: —

"missä kaikki paheneva, pahamaineinen, himokas, synkeä, ylenmurea, mätähaavainen, kapinallinen ajautuu paiseeksi: —

"— sylje tätä suurta kaupunkia ja käänny takaisin!" — —

Mutta tässä Zarathustra keskeytti vaahtosuisen narrin ja tukki hänen suunsa.

"Lopeta viimeinkin! huusi Zarathustra, sinun puheesi ja käytöksesi on jo kauan inhoittanut minua!

"Miksi sinä asuit niin kauan lähellä lätäkköä, että sinun itsesi täytyi tulla sammakoksi ja konnaksi?

"Eikö sinun suoniesi läpi virtaa nyt mätä ja kuoriainen lätäkköveri, kun olet oppinut näin kurnuttamaan ja herjaamaan.

"Miksi sinä et lähtenyt metsään? Tai kyntänyt maata? Eikö meri ole täynnä viheriöitä saaria?

"Minä halveksin sinun ylenkatsettasi; ja jos sinä varoitat minua, — miksi et varoittanut itseäsi?

"Rakkaudesta yksin on minun ylenkatseeni ja varoittava lintuni lentävä: mutta ei lätäköstä! —

"Sinua kutsutaan minun apinakseni, sinä vaahtosuinen narri: mutta minä kutsun sinua röhkiväksi siakseni, röhkimisellä sinä turmelet minulta vielä narriuden ylistykseni.

"Mikä se sitten oli, joka sai sinut ensiksi röhkimään? Että kukaan ei ole imarrellut sinua kylliksi: — senvuoksi sinun päähäsi pisti se hulluus, että sinulla oli syytä röhkiä paljon, —

"— että sinulla oli syytä paljoon kostoon! Kostoa nimittäin, sinä turhamainen narri, on kaikki sinun vaahtoava raivosi, minä olen hyvin käsittänyt sinut!

"Mutta sinun narrinsanasi vahingoittaa minua, silloinkin kun sinä olet oikeassa! Ja vaikka Zarathustran sana olisi sata kertaa oikeassa: sinä tulisit sanallasi alati — tekemään vääryyttä!"

Näin puhui Zarathustra; ja hän loi silmänsä suureen kaupunkiin, huokasi ja oli kauan ääneti. Viimein hän puhui näin:

Minua inhoittaa tämä suuri kaupunkikin, eikä vain tämä narri. Tässä ja siellä ei ole mitään parannettavissa, ei mitään pahennettavissa.

Voi tuota suurta kaupunkia! Minä tahtoisin, että näkisin jo sen tulenpatsaan, missä se on palava!

Sillä sellaisten tulenpatsaiden täytyy käydä ennen suurta keskipäivää. Kuitenkin, sillä on aikansa ja oma kohtalonsa. —

Mutta tämän opetuksen minä annan sinulle, narri, jäähyväisiksi: missä enää ei voi rakastaa, siellä on — ohitsekäytävä! —

Näin puhui Zarathustra ja kävi narrin ja suuren kaupungin ohitse.

Luopioista.

l.

Oi, lepääkö kaikki jo kuihtuneena ja harmaana, mikä äsken vielä viheriänä ja kirjavana kukoisti tällä niityllä! Ja miten paljon toivon hunajaa minä kannoin täältä mehiläispesiini!

Nämä nuoret sydämet ovat kaikki jo käyneet vanhoiksi, — eikä vain vanhoiksi! ainoastaan väsyneiksi, arkipäiväisiksi, mukaviksi: — he kutsuvat sitä "me olemme jälleen tulleet hurskaiksi."

Vielä äsken minä näin heidän varhain juoksevan ulos urhoollisin jaloin: mutta heidän tietonsa jalat väsyivät, ja nyt he solvaavat omaa aamu-urhoollisuuttaankin!

Totisesti, moni heistä kohotti kerran jalkansa kuin tanssija, häntä viittoi nauru minun viisaudessani: — silloin hän malttoi mielensä. Äsken näin hänen kumarana — ryömivän ristin luo.

Valon ja vapauden ympärillä he kerran liehuivat hyttysten ja nuorten runoilijain lailla. Hiukan vanhempia, hiukan kylmempiä: ja nyt he ovat hämäränmiehiä ja salakähmyreitä ja uunilla-kykkijöitä.

Pettikö heidän rohkeutensa ehkä siksi, että yksinäisyys nielaisi minut kuin valaskala? Kuunteliko heidän korvansa ehkä kauan-kaipaavaisesti turhaan minua ja minun torvi- ja airuthuutojani?

— Oi! alati on vain harvoja sellaisia, joiden sydämellä on pitkä rohkeus ja ylpeys; ja sellaisten henkikin pysyy kärsivällisenä. Mutta muut ovat pelkureja.

Muut: niitä ovat aina nuo kaikkein useimmat, arkipäiväisyys, liikanaiset, nuo aivan-liian-monet — kaikki nämä ovat pelkureja! —

Ken minun lajiani on, hänen tiensä yli tulevat myös minun lajini elämänkokemukset juoksemaan: niin, että hänellä täytyy olla ensimäisinä tovereina ruumiita ja silmänkääntäjiä.

Mutta hänen seuraavat toverinsa — he tulevat kutsumaan itseään hänen uskovaisikseen: eläväinen parvi, paljon rakkautta, paljon hulluutta, paljon parratonta kunnioitusta.

Näihin uskovaisiin ei sen tule sitoa sydäntään, ken minun lajiani ihmisten joukossa on; näihin keväisiin ja kirjaviin niittyihin ei sen tule uskoa, ken pakenevan aran ihmisten laadun tuntee!

Jos he toisin voisivat, niin he toisin tahtoisivatkin. Puolittaiset turmelevat kaiken kokonaisen. Että lehdet lakastuvat, — mitä valittamista siinä on!

Anna niiden mennä ja pudota, oi Zarathustra, äläkä valita! Ennemmin puhalla vielä kahisevin tuulin niiden joukkoon, —

— puhalla näiden lehtien joukkoon, oi Zarathustra: jotta kaikki kuihtunut nopeammin sinun luotasi pakenisi! —

2.

"Me olemme jälleen tulleet hurskaiksi" — niin tunnustavat nämä luopiot; ja vieläpä heistä monet ovat liian arkoja näin tunnustamaan.

Heidän silmäänsä minä katson, — heille minä sanon vasten kasvoja ja heidän poskiensa punaa: te olette sellaisia, jotka jälleen rukoilette!

Mutta rukoilla on häpeää! Ei kaikille, mutta sinulle ja minulle ja sille, kenellä on omatuntonsa myöskin päässään. Sinulle on häpeää rukoilla!

Sinä tiedät sen hyvin: sinun pelkuri perkeleesi sinussa, joka kernaasti tahtoisi ristiä kädet ja laskea kädet helmaan ja elää mukavammin: — tämä pelkuri perkele puhuu sinulle "on olemassa jumala!"

Mutta täten sinä kuulut valonarkaan lajiin, jolle valo ei suo milloinkaan lepoa; nyt sinun täytyy joka päivä pistää pääsi syvemmälle yöhön ja sumuun!

Ja totisesti, sinä valitsit hetken hyvin: sillä juuri nyt lentävät yölinnut jälleen ulos. Hetki tuli kaikelle valonaralle kansalle, ilta- ja lepohetki, jolloin se ei — "lepää". Minä kuulen ja tunnen hajusta sen: heidän metsästys- ja saarroshetkensä tuli, ei tosin hurjan metsästyksen, vaan kesyn ramman nuuskivan salaripinäisen ja rukoussipinäisen metsästyksen, —

— sielukkaiden teeskentelijöiden hiirestämishetki: kaikki sydän-hiirensatimet ovat nyt jälleen viritetyt! Ja missä minä esiripun nostan, siellä syöksyy yöperhonen ulos.

Istuiko se ehkä siellä yhdessä jonkun toisen yöperhosen kanssa? Sillä kaikkialla minä tunnen hajun pienistä kyyristyneistä seurakunnista; ja missä pieniä kamareita on, siellä on sisällä uusia rukousveljiä ja rukousveljien höyryä. He istuvat iltakaudet toistensa luona ja puhuvat: "tulkaamme jälleen lasten kaltaisiksi ja sanokaamme 'hyvä jumala'!" — suu ja vatsa hurskaitten sokurileipurien pilaamana.

Tai tuijottavat he iltakaudet viekasta väijyvää ristihämähäkkiä, joka saarnaa viisautta yksin hämähäkeillekin ja opettaa näin: "ristien seassa on ihanaa kehrätä!"

Tai istuvat he koko päivän ongenvapa kädessä lätäkköjen luona ja uskovat itseään täten syviksi; mutta ken siinä kalastaa, missä kaloja ei ole, häntä minä en kutsu edes pintapuoliseksi!

Tai oppivat he hurskaan-iloisina soittamaan harppua jonkun laulunsepittäjän luona, joka kernaasti tahtoisi harpullaan soittaa nuoria naisia sydämeensä: — sillä hän on väsynyt vanhoihin naisiin ja heidän ylistämiseensä.

Tai oppivat he värisemään jonkun korkeastioppineen puolihullun luona, joka pimeissä huoneissa odottaa, että henget tulisivat hänen luokseen — ja henki pakenee kokonaan sieltä!

Tai kuuntelevat he jotakin vanhaa vaeltavaa kitinä- ja vitinäpiipottajaa, joka alakuloisilta tuulilta on oppinut sävelten alakuloisuuden: nyt hän piipottaa tuulen mukaan ja saarnaa alakuloisella äänellä alakuloisuutta.

Ja muutamat heistä ovat tulleet yövartioiksikin: he osaavat nyt puhaltaa torviin ja käydä öiseen aikaan ympäri ja herättää vanhoja asioita, jotka ovat vaipuneet jo kauan sitten uneen.

Viisi sanaa vanhoista asioista minä kuulin viimeyönä puutarhamuurin luona: tuollaiset vanhat alakuloiset kuivat yövartiat lausuivat ne.

"Ollakseen isä ei hän pidä kylliksi huolta lapsistaan: ihmisisät tekevät sen paremmin!" —

"Hän on liian vanha! Hän ei pidä enää lainkaan huolta lapsistaan" — näin vastasi toinen yövartia.

"Onko hänellä sitten lapsia? Kukaan ei voi todistaa sitä, ellei hän itse sitä todista! Minä olen kauan toivonut, että hän todistaisi sen perinpohjin."

"Todistaisi? Ikäänkuin hän olisi milloinkaan todistanut mitään! Todistaminen käy hänelle vaikeaksi; hän panee suuren arvon siihen, että häntä uskotaan."

"Niin! Niin! Usko tekee hänet autuaaksi, usko häneen. Niin on vanhojen tapa! Niin käy meidänkin!" —

— Näin puhuivat toisilleen nuo kaksi vanhaa yövartiaa ja valonarkaa, ja toitottivat senjälkeen alakuloisesti torviinsa: niin tapahtui viime yönä puutarhamuurin luona.

Mutta minun sydämeni vääntelihe naurusta ja oli pakahtua eikä tiennyt minne mennä, ja vaipui välijänterettä vasten.

Totisesti, se tulee vielä minun kuolemakseni, että minä tukahdun nauruun, kun näen aasit humalassa ja kuulen yövartian näin epäilevän jumalaa.

Eivätkö kaikki tuollaiset epäilytkin ole jo aikoja sitten ohi? Kuka saa vielä herättää tuollaisia vanhoja uneenvaipuneita valonarkoja asioita!

Vanhat jumalathan ovat jo aikoja sitten olleet ja menneet: — ja totisesti, hyvä iloinen jumal-loppu heillä oli!

He eivät "hämärtyneet" kuoliaaksi, — se kaiketi on valheteltu.
Pikemmin: he ovat kerran itsensä kuoliaaksi — nauraneet!

Se tapahtui silloin, kun eräs jumala itse lausui jumalattomimman sanan, — sanan: "On olemassa yksi ainoa jumala! Ei sinun pidä muita jumalia pitämän minun edessäni!" —

— vanha äkäparta jumalaksi, kateellinen, hairahtui näin: —

Ja kaikki jumalat nauroivat silloin ja vaappuivat istuimillaan ja huusivat: "Eikö tämä juuri ole jumalallisuutta, että on olemassa jumalia, mutta ei yhtään jumalaa?"

Kenellä korvat on, hän kuulkoon! —

Näin puhui Zarathustra siinä kaupungissa, jota hän rakasti ja jota kutsutaan "Kirjavaksi lehmäksi". Täältä hänellä oli nimittäin vain kaksi päivää kuljettavaa, kunnes hän jälleen pääsi luolaansa ja eläintensä luo; mutta hänen sielunsa riemuitsi alati hänen lähestyvästä kotiintulostaan. —

Kotiintulo.

Oi yksinäisyys! Sinä kotini yksinäisyys! Liian kauan minä elin kesyttömänä ventovieraassa maassa, jotta en kyynelet silmissä kääntyisi luoksesi kotia!

Nyt uhkaa minua vain sormella, kuten äidit uhkaavat, nyt hymyile minulle, kuten äidit hymyilevät, nyt lausu vain: 'Ja ken oli se, joka kerran myrskytuulen tavoin minun luotani myrskysi pois?' —

— joka erotessaan huusi: 'liian kauan minä istuin yksinäisyyden luona, silloin minä unhoitin vaikenemisen!' Sen — sinä olet kai oppinut nyt? Oi Zarathustra, minä tiedän kaikki: ja että sinä monien joukossa olit hyljätympi, sinä ainoa, kuin milloinkaan minun luonani!

Toista on olla hyljättynä, toista yksinäisyys: sen sinä olet oppinut nyt! Ja että sinä tulet alati olemaan ihmisten joukossa kesytön ja vieras:

— kesytön ja vieras vielä silloinkin, kun he rakastavat sinua: sillä ennen kaikkea he tahtovat tulla säästetyiksi!

Mutta täällä sinä olet kotonasi; täällä sinä voit lausua kaikki ja tyhjentää kaikki perusteet, mikään ei häpeä täällä salatuita, paatuneita tunteita.

Täällä tulevat kaikki kappaleet herttaisina sinun puheesi luokse ja hyväilevät sinua: sillä ne tahtovat ratsastaa sinun seljässäsi. Jokaisella vertauksella sinä ratsastat täällä jokaiseen totuuteen.

Suorana ja vilpittömänä sinä saat täällä puhua jokaiselle kappaleelle: ja totisesti, kuin ylistys kaikuu se heidän korviinsa, että yksi kaikkien kappalten kanssa — puhuu suoraan!

Mutta toista on olla hyljättynä. Sillä, tiedätkö sinä sen, oi Zarathustra? Sillä kertaa kuin sinun lintusi huusi sinun pääsi päällä, silloinkuin sinä seisoit metsässä, epätietoisena minne mennä, eksyneenä, lähellä ruumista: —

— silloinkuin sinä sanoit: 'johtakoot eläimeni minua! Vaarallisempaa minä huomasin olevan olla ihmisten kuin eläinten joukossa': — se oli hyljättynä oloa!

Ja tiedätkö sinä tämän, oi Zarathustra? Silloinkuin sinä istuit saarellasi, viinikaivo tyhjien ämpärien joukossa, antaen ja kuluttaen, janoovaisten joukossa lahjoittaen ja ammentaen:

— kunnes sinä viimein istuit yksin janoovaisena juopuneitten joukossa ja öisenä valitit: 'eikö ottaminen ole autuaampaa kuin antaminen? Ja varastaminen vielä autuaampaa kuin ottaminen?' — se oli hyljättynä oloa!

Ja tiedätkö sinä tämän, oi Zarathustra? Kun sinun hiljaisin hetkesi tuli ja ajoi sinut pois itsesi luota, kun se häijysti kuiskaten sanoi: 'Puhu ja murru!' —

— kun se teki sinulle kaiken odotuksesi ja vaikenemisesi tuskaksi ja masensi sinun nöyrän rohkeutesi: se oli hyljättynä oloa! —

Oi yksinäisyys! Sinä kotini yksinäisyys! Miten autuaasti ja hellästi sinun äänesi minulle puhuu!

Me emme kysy toisiltamme, me emme valittaen kiusaa toisiamme, me käymme avoimesti yhdessä läpi avoimien ovien.

Sillä avonaista on sinun luonasi ja valoisaa; ja hetketkin juoksevat täällä kevyemmin jaloin. Pimeässä näet on aika raskaampaa kantaa kuin valossa.

Täällä aukenevat minulle kaiken olemisen sanat ja sanalippaat: kaikki oleminen tahtoo täällä tulla sanaksi, kaikki tuleminen tahtoo täällä oppia puhumaan minulta. Mutta tuolla alhaalla — siellä on kaikki puhe turhaa! Siellä on unhoitus ja ohitsekäyminen parhain viisaus: sen — minä olen oppinut nyt!

Ken kaiken tahtoisi käsittää ihmisten tykönä, hänen täytyisi käydä kaikkeen käsiksi. Mutta siihen minulla on liian puhtaat kädet.

Minä en voi edes hengittää heidän hengitystään; oi, että minä elin niin kauan heidän melunsa ja huonon hengityksensä seassa!

Oi autuasta hiljaisuutta minun ympärilläni! Oi puhtaita tuoksuja minun ympärilläni! Oi, miten tämä hiljaisuus vetää puhdasta henkeä syvästä rinnasta! Oi, miten se kuuntelee, tämä autuas hiljaisuus!

Mutta tuolla alhaalla — siellä puhuu kaikki, siellä jää kaikki kuulematta. Kuuluttakoon viisauttansa kelloilla korviin: kaupustelijat turulla kilisyttävät pennejään yli niiden äänen. Kaikki puhuu heidän tykönään, kukaan ei osaa enää ymmärtää. Kaikki putoo veteen, mitään ei putoo enää syviin kaivoihin.

Kaikki puhuu heidän tykönään, mikään ei tule enää kypsäksi eikä pääse loppuun. Kaikki kaakottaa, mutta ken tahtoo vielä istua hiljaa pesässä ja hautoa munia?

Kaikki puhuu heidän tykönään, kaikki tulee rikkipuhutuksi. Ja mikä vielä eilen oli liian kovaa itse ajalle ja sen hampaalle: tänään se roikkuu rikkikaluttuna ja rikkijyrsittynä tämänpäiväisten kidasta.

Kaikki puhuu heidän tykönään, kaikki tulee ilmi. Ja mikä kerran oli salaista ja syvien sielujen salaisuutta, tänään se on katutoitottajien ja muiden perhosten omaa.

Oi ihmisolemus, sinä kummallinen! Sinä melu pimeillä kaduilla. Nyt sinä olet jälleen takanani: — minun suurin vaarani on takanani!

Säästämisessä ja säälissä on alati minun suurin vaarani; ja kaikki ihmisolemus tahtoo tulla säästetyksi ja siedetyksi.

Pidätetyin totuuksin, narrinkäsin ja narrautunein sydämin ja rikkaana säälin pienistä valheista: — näin minä elin aina ihmisten joukossa.

Valhepuvussa minä istuin heidän joukossaan, valmiina tuomitsemaan väärin itseäni sietääkseni heitä, ja kernaasti puhuen itselleni: "sinä narri, sinä et tunne ihmisiä!"

Kadottaa käsityksen ihmisistä, jos elää ihmisten joukossa: kaikissa ihmisissä on liian paljon etualaa — mitä tekisivät kauaksinäkevät, kaukaaetsivät silmät siellä!

Ja kun he tuomitsivat minut väärin: minä narri säästin heitä senvuoksi enemmän kuin itseäni: tottuneena kovuuteen itseäni kohtaan ja usein vielä kostaen itselleni tämän säästämisen.

Myrkyllisten kärpästen pistelemänä ja kovertuneena kuin kivi monesta pisarasta häijyyttä, niin minä istuin heidän joukossaan ja toistin yhä itselleni: "viaton on kaikki pieni pienuuteensa!"

Vallankin heidät, jotka kutsuvat itseään "hyviksi", minä huomasin myrkyllisimmiksi kärpäsiksi: he pistävät kaikessa viattomuudessa, he valhettelevat kaikessa viattomuudessa; miten he saattaisivat olla minua kohtaan — oikeamielisiä!

Ken hyvien joukossa elää, hänet opettaa sääli valhettelemaan. Sääli tekee ilman ummehtuneeksi kaikille vapaille sieluille. Hyvien tuhmuus on nimittäin pohjaton.

Kätkemään itseni ja rikkauteni — sen minä opin tuolla alhaalla: sillä jokaisen minä havaitsin vielä hengeltä köyhäksi. Se oli minun säälini valhe, että minä huomasin jokaisessa,

— että minä näin ja haistoin jokaisessa, mikä hänelle oli kylliksi ja mikä hänelle oli liiaksi henkeä!

Heidän jäykät viisaansa: minä kutsuin heitä viisaiksi, enkä jäykiksi, — niin minä opin sanoja nielemään. Heidän haudankaivajansa: minä kutsuin heitä tutkijoiksi ja koettelijoiksi, — niin minä opin sanoja vaihtamaan.

Haudankaivajat kaivoivat itselleen sairauksia. Vanhan perkeen alla lepää ilkeitä höyryjä. Ei tule koskea liejuun. Tulee elää vuorilla.

Autuain sieraimin minä hengitän jälleen vuorivapautta! Lunastettu on viimein minun nenäni kaiken ihmisolemuksen hajusta!

Väkevän ilman kuin kuohuvan viinin kutittamana aivastaa minun sieluni, — aivastaa ja riemuitsee itselleen: terveydeksi! —

Näin puhui Zarathustra.

Kolmesta pahasta.

l.

Unessa, viimeisessä aamu-unessa minä seisoin tänään kallionkielekkeellä, — tuollapuolen maailmaa, pitelin vaakaa ja punnitsin maailmaa.

Oi, että aamurusko tuli liian varhain minun luokseni: hehkullaan se minut herätti, tuo mustasukkainen! Mustasukkainen se on aina minun aamu-unihehkulleni.

Mahdollinen mitata sen, jolla on aikaa, mahdollinen punnita hyvän punnitsijan, mahdollinen saavuttaa väkevien siipien, mahdollinen arvata jumalallisten pähkinänsärkijäin: sellaiseksi minun uneni havaitsi maailman: —

Minun uneni, rohkea purjehtija, puoleksi laiva, puoleksi pyörretuuli, perhosten lailla vaitelias, kärsimätön kuin nuolihaukka: miten sillä oli maailmanpunnitsemiseen tänään kärsivällisyyttä ja aikaa!

Kehoittiko sitä ehkä salaisesti minun viisauteni, minun naurava valvova päiväviisauteni, joka pilkkaa kaikkia "katoamattomia maailmoita?" Sillä se puhuu: "missä voimaa on, siellä tulee myöskin luku mestariksi: sillä on enemmän voimaa."

Miten varmana minun uneni katseli tätä äärellistä maailmaa, ei uutta, ei vanhaa utelevana, ei peljäten, ei rukoillen: —

— ikäänkuin pyöreä omena tarjoisi itsensä minun kädelleni, kypsä kultaomena, jolla on viileän-suloinen sametti-iho: — niin tarjosi maailma minulle itsensä: —

— ikäänkuin puu minulle viittoisi, leveäoksainen, väkevätahtoinen, joka on kaaristunut matkasta-uupuneen istuinsijaksi ja astinlaudaksi: niin oli maailma minun kallionkielekkeelläni: —

— ikäänkuin sirot kädet kantaisivat minua kohti lipasta, — lipasta, joka on avoin kainosti kunnioittavien silmien ihastukselle: näin ojensi maailma itsensä tänään minulle: —

— ei kyllin arvoitusta peloittaakseen ihmisrakkauden luotaan, ei kyllin selitystä nukuttaakseen ihmisviisauden: — inhimillinen hyvä olio oli minulle tänään se maailma, josta puhutaan niin pahaa!

Miten minä kiitän aamu-untani, että minä sain tänään varhain näin punnita maailman! Inhimillisenä hyvänä oliona se tuli minun luokseni, tuo uni ja sydämenlohduttaja!

Ja jotta minä päivällä tekisin niinkuin se ja oppisin siltä mitä sillä on parhainta: niin minä tahdon asettaa nyt kolme pahinta asiaa vaa'alle ja inhimillisen hyvin punnita ne. —

Ken siunaamaan opetti, hän opetti myös kiroamaan: mitkä ovat nuo kolme parhaimmin kirottua asiaa maailmassa? Nämä minä tahdon asettaa vaa'alle.

Hekuma, vallanhimo, itsekkäisyys: nämä kolme tulivat tähän saakka parhaimmin kirotuiksi ja pahimmin kielletyiksi ja valhetelluiksi, — nämä kolme minä tahdon inhimillisen hyvin punnita.

Hyvä! Tässä on minun kallionkielekkeeni, ja tuolla meri: se vyöryy minua kohti, pörhöisenä, hyväilevänä, tuo uskollinen vanha satapäinen koirahirviö, jota minä rakastan.

Hyvä! Täällä minä tahdon pitää vaakaa vyöryvän meren yllä: ja yhden todistajankin minä valitsen katselemaan, — sinut, sinä erakkopuu, sinä väkevätuoksuinen, laajasti-kaareutuva, jota minä rakastan! —

Mitä siltaa myöten nykyisyys käy tulevaisuuteen? Minkä pakon mukaan korkea pakottaa itsensä alhaisempaan? Ja mikä käskee korkeimman — kasvamaan vielä korkeammaksi? —

Nyt on vaaka tasapainossa ja paikoillaan: kolme raskasta kysymystä minä heitin siihen, kolme raskasta vastausta on toisessa vaakakupissa.

2.

Hekuma: kaikille katumuspaitaisille ruumiin-halveksijoille tutkain ja paalu, ja kaikkien tuonpuoleisten odottajien "maailmaksi" kiroama: sillä se pilkkaa ja pettää kaikkia houre- ja harhaopettajia.

Hekuma: roskaväelle hiljainen tuli, missä se poltetaan; kaikelle madonsyömälle puulle, kaikille löyhkääville ryysyille valmistettu poltto- ja kiehutusuuni.

Hekuma: vapaille sydämille viaton ja vapaa, maan yrttitarha-onni, kaiken tulevaisuuden kiitollisuuden-ylenpalttisuus siirrettynä nykyisyyteen.

Hekuma: vain kuihtuneille suloinen myrkky, mutta jalopeura-tahtoisille suuri sydämenvahvistus, ja kunnioittaen säästetty viinien viini.

Hekuma: korkeamman onnen ja korkeimman toiveen suuri onnenvertaus.
Monelle on nimittäin avioliitto luvattu ja enemmän kuin avioliitto, —

— monelle, joka on itselleen vieraampi kuin mies ja nainen toisilleen: ja ken käsitti täysin, miten vieraat mies ja nainen ovat toisilleen!

Hekuma: — mutta minä tahdon aitoja ajatusteni ja vielä sanojenikin ympärille: jotta siat ja haaveksijat eivät murtaudu minun yrttitarhoihini! —

Vallanhimo: kovimpien sydänkovien tuliruoska; julmimmat tuskat, jotka julmimmat itselleen säästävät; elävän tulirovion synkeä lieska.

Vallanhimo: häijy paarma, joka kiinnitetään turhamaisimpiin kansoihin; kaiken epäileväisen hyveen pilkkaaja: se joka ratsastaa jokaisella hevosella ja jokaisella ylpeydellä.

Vallanhimo: maanjäristys, joka murtaa ja aukimurtaa kaiken lahon ja onton; valkeiksi sivuttujen hautojen vyöryvä jyrisevä rankaiseva rikkimurtaja; salamoiva kysymysmerkki ennenaikaisten vastausten jälkeen.

Vallanhimo: jonka katseen edessä ihminen ryömii ja kyyristyy ja orjailee ja tulee matalammaksi kuin käärme ja sika: — kunnes vihdoin suuri ylenkatse huutaa hänestä —.

Vallanhimo: suuren ylenkatseen hirvittävä opettaja, joka saarnaa kaupungeille ja valtakunnille vasten kasvoja "katoa!" — kunnes ne vihdoin itse huutavat itselleen "katoa!"

Vallanhimo: joka taas houkutellen nousee puhtaittenkin ja yksinäisten tykö ja ylös itseensä tyytyväisille kukkuloille, hehkuen kuin rakkaus, joka houkutellen maalaa purppura-autuuksia maiselle taivaalle.

Vallanhimo: mutta ken kutsuu sitä himoksi, jos korkea halaa alas saadakseen valtaa! Totisesti, mitään sairasta ja himokasta ei ole sellaisessa halussa ja alasastumisessa!

Jotta yksinäinen kukkula ei iäksi yksinäisyyteen sulkeutuisi ja itseensä tyytyisi; jotta vuori tulisi laaksoon, ja korkeuden tuulet alankoihin: —

Oi, ken löytäisi oikean ristimä- ja hyvenimen sellaiselle kaipuulle! "Lahjoittava hyve" — niin nimitti Zarathustra kerran tuota nimittämätöntä.

Ja silloin tapahtui myös — ja totisesti, tapahtui ensikerran! —, että hänen sanansa ylisti itsekkäisyyttä autuaaksi, eheää, tervettä itsekkäisyyttä, joka kumpuaa mahtavasta sielusta: —

— mahtavasta sielusta, johon korkea ruumis kuuluu, tuo ihana, voittavainen, terve, jonka ympärillä jokainen kappale käy kuvastimeksi:

— tuo notkea vakuuttava ruumis, tanssija, jonka vertauskuva ja ydinmehu itse-iloinen sielu on. Sellaisten ruumiiden ja sielujen itse-ilo kutsuu itseään: "hyveeksi".

Sanoillaan hyvästä ja huonosta suojelee sellainen itseilo itseään kuin pyhillä lehdoilla; onnensa nimillä se karkoittaa luotansa kaiken halveksittavan.

Luotansa se karkoittaa kaiken aran; se puhuu: huono — se on arkaa! Halveksittavalta näyttää siitä tuo alati sureva, huokaava, valittava ja se, joka poimii ylös pienimmänkin edun.

Se halveksii myöskin kaikkea voivottavaa viisautta: sillä totisesti, on olemassa myöskin viisautta, joka kukkii pimeässä, yövarjoviisaus: joka alati huokaa "kaikki on turhaa!"

Arkaa epäluuloa se halveksii, ja jokaista, joka tahtoo vannomisia katseiden ja käsien asemesta: myöskin kaikkea liian epäluuloista viisautta, — sillä sellainen on arkojen sielujen laji.

Vielä enemmän se halveksii pian-mukautuvaa, tuota koiramaista, joka heti makaa seljällään, tuo nöyrä; ja viisauttakin on olemassa, joka on nöyrää ja koiramaista ja hurskasta ja pian-mukautuvaa.

Vihaksi aivan on sille ja inhoksi se, ken ei milloinkaan tahdo puoltaa itseään, ken nielee myrkyllisen syljen ja pahat katseet, tuo liian-kärsivällinen, kaiken-sietäjä, kaikkeentyytyväinen: se nimittäin on orjien tapa.

Jos joku orjailee jumalien ja jumalallisten askelten edessä, jos ihmisten ja heikkojen ihmisajatusten edessä: kaikkea orjien tapaa se pilkkaa, tuo autuas itsekkäisyys!

Huono: niin se kutsuu kaikkea, mikä on masennettua, itaran-orjamaista, epävapaita vilkutussilmiä, ahdistettuja sydämiä, ja tuota petollista taipuvaa lajia, joka levein aroin huulin suutelee.

Ja rikkiviisaus: niin se kutsuu kaikkea, mitä orjat ja vanhukset ja väsyneet kokkaelevat; ja varsinkin koko tuota katalaa hourupäistä, ylen ovelapäistä pappishulluutta.

Mutta rikkiviisaat, kaikki nuo papit, maailmaan väsyneet ja ne, joiden sielu on nais- ja orjasukua, — oi, miten ilkeästi ne ovat ammoisista ajoista vehkeilleet itsekkäisyyden kanssa!

Ja se juuri muka olisi oleva hyvettä ja kutsuttava hyveeksi, että vehkeiltäisiin ilkeästi itsekkäisyyden kanssa! Ja "epäitsekkäiksi" — niin tahtoivat itseään hyvällä syyllä kaikki nuo maailmaan väsyneet pelkurit ja ristihämähäkit.

Mutta niille kaikille tulee nyt päivä, muutos, teloitusmiekka, suuri keskipäivä: silloin on paljon tuleva ilmi!

Ja ken sanoo Minää eheäksi ja pyhäksi ja itsekkäisyyttä autuaaksi, totisesti, hän sanoo myöskin, mitä hän tietää, tietäjä: "Katso, se tulee, se on lähellä, suuri keskipäivä!" —

Näin puhui Zarathustra.

Raskauden hengestä.

l.

Minun puheenparteni — on kansan: liian karkea ja sydämensuora se on silkkijäniksille. Ja vielä vieraammalta kaikuu minun sanani kaikille mustekaloille ja kynäketuille.

Minun käteni — on narrinkäsi: voi kaikkia pöytiä ja seiniä, joissa vielä on tilaa narrikoruille ja narritöherryksille!

Minun jalkani — on hevosenjalka: sillä minä kapsutan, nelistän yli kantojen ja kivien, ristiin rastiin yli kenttien, ja olen pirullisen iloinen kaikesta nopeasta juoksusta.

Minun vatsani — on kai kotkan vatsa? Sillä se rakastaa enimmän lampaanlihaa. Mutta varmasti se on ainakin linnun vatsa.

Viattomista asioista ravittu ja vähästä, valmis ja kärsimätön lentämään, lentämään pois — se on nyt minun laatuni: kuinka ei jotakin siinä olisi linnun lajia!

Ja varsinkin, että minä olen raskauden hengen vihollinen, se on linnun lajia: ja totisesti, verivihollinen, perivihollinen, ikivihollinen! Oi, minnekä minun vihollisuuteni ei ole jo lentänyt ja tiehensä lentänyt!

Siitä minä voisin laulaa laulun — — ja tahdon laulaa sen: vaikkakin olen yksin tyhjässä huoneessa ja vaikka minun täytyy laulaa se omille korvilleni.

Toisia laulajia on tosin, joiden kaulan vasta täysi huone saa pehmeäksi, käden puheliaaksi, silmän eläväksi, sydämen valvovaksi: — niiden kaltainen minä en ole. —

2.

Ken ihmiset kerran opettaa lentämään, hän on temmannut pois kaikki rajakivet; kaikki rajakivet itse tulevat lentämään häneltä ilmaan, maan hän tulee uudesti kastamaan — "kevyeksi".

Lintu kamelikurki juoksee nopeammin kuin nopein hevonen, mutta sekin vielä pitää raskaasti päänsä raskaassa maassa: näin ihminenkin, joka ei vielä osaa lentää.

Raskas on hänelle maa ja elämä; ja niin tahtoo raskauden henki! Mutta ken tahtoo kevyeksi tulla ja linnuksi, hänen täytyy rakastaa itseään: — näin minä opetan.

Ei tosin sairaitten ja kiihkoisten rakkaudella: sillä heissä löyhkää myöskin itserakkaus!

Täytyy oppia rakastamaan itseään — näin minä opetan — eheällä ja terveellä rakkaudella: jotta sietäisi itseään eikä harhailisi ympäri.

Sellainen ympäriharhaileminen ristii itsensä "lähimmäisenrakkaudeksi": tällä sanalla on tähän saakka valheteltu ja teeskennelty parhaiten, ja varsinkin sen ovat tehneet sellaiset, jotka ovat käyneet kaikelle maailmalle taakaksi.

Ja totisesti, ei ole mikään käsky tätäpäivää ja huomista varten, oppia rakastamaan itseään. Pikemmin on tämä kaikista taidoista hienoin, viekkain, viimeisin ja kärsivällisin.

Omistajilleen on nimittäin kaikki oma hyvin kätketty; ja kaikista aarrekaivoksista kaivetaan oma viimeiseksi esiin, — näin toimittaa raskauden henki.

Miltei jo kehdossa annetaan meille raskaita sanoja ja arvoja myötäjäisiksi: "hyvä" ja "paha" — niin on tämän myötäjäislahjan nimi. Niiden tähden annetaan meille anteeksi, että elämme.

Ja senvuoksi sallitaan pienten lasten tulla tykö, jotta he ajoissa varjeltaisiin rakastamasta itseään: näin toimittaa raskauden henki.

Ja me — me laahaamme uskollisesti, mitä meille myötäjäisiksi annetaan, kovilla hartioilla ja yli karujen vuorien! Ja jos me hikoilemme, niin meille sanotaan: "Niin, elämä on raskasta kantaa!"

Mutta vain ihminen on itselleen raskas kantaa! Se johtuu siitä, että hän laahaa liian paljon vierasta hartioillaan. Kamelin lailla hän polvistuu ja antaa itsensä hyvin kuormittaa.

Varsinkin väkevä, kantavainen ihminen, jossa kunnioitus asuu: liian monta vierasta raskasta sanaa ja arvoa hän sälyttää yllensä, — nyt hänestä tuntuu elämä erämaalta!

Ja totisesti! Moni omakin on raskasta kantaa! Ja paljon sisällistä ihmisessä on simpukan kaltaista, nimittäin iljettävää ja niljaista ja tavoittaa vaikeata —,

— niin että jalon kuoren jaloine koruineen täytyy sen puolesta rukoilla. Mutta tämäkin taito täytyy oppia: omistaa kuori ja ihana muoto ja viisas sokeus!

Ja jälleen pettyy paljosta ihmisessä senvuoksi, että moni kuori on halpa ja surullinen ja liiaksi kuorta. Paljon kätkettyä hyvyyttä ja voimaa ei tule milloinkaan ilmi; oivallisimmat herkkupalat eivät saa yhtään maistajaa.

Naiset tietävät sen, nuo oivallisimmat: vähän lihavampi, vähän laihempi — oi, miten paljon kohtaloa on niin vähässä!

Vaikea on ihminen löytää ja vaikein itselleen; usein henki puhuu valheita sielusta. Näin toimittaa raskauden henki.

Mutta se on löytänyt itsensä, joka puhuu: tämä on minun hyväni ja pahani: täten hän on tehnyt mykäksi sen myyrän ja kääpiön, joka puhuu: "kaikille hyvä, kaikille paha."

Totisesti, minä en suvaitse myöskään sellaisia, joille kaikki on hyvää ja vieläpä tämä maailma parhain. Sellaisia minä kutsun kaikkeentyytyväisiksi.

Kaikkeentyytyminen, joka osaa maistaa kaikkea: se ei ole parhain maku! Minä kunnioitan vastahakoisia nirsoja kieliä ja vatsoja, jotka ovat oppineet sanomaan "Minä" ja "jaa" ja "ei".

Mutta pureksia ja sulattaa kaikki — se on oikea sikojen tapa. Alati sanoa J-A-A — sen oppi yksin aasi, ja ken sen henkeä on! —

Syvä keltainen ja kuuma punainen: niin tahtoo minun lajini, — se sekoittaa verta kaikkiin väreihin. Mutta ken huoneensa valkeaksi sivuaa, hän ilmaisee minulle valkeaksi sivutun sielun.

Muumioihin rakastuvat toiset, toiset kummituksiin; ja molemmat ovat yhtä vihamielisiä kaikkea lihaa ja verta kohtaan — oi, miten molemmat ovat minulle vastenmielisiä! Sillä minä rakastan verta.

Ja siellä minä en tahdo asua ja oleskella, missä jokainen sylkee ja purskuttaa: se nyt on minun makuni, — mieluummin minä eläisin varkaiden ja valapattojen joukossa. Kenelläkään ei ole kultaa suussa.

Mutta vielä iljettävämpiä ovat minulle kaikki syljennuolijat; ja iljettävimmän ihmis-elukan, minkä löysin, sen minä kastoin kärkkyilijäksi: se ei tahtonut rakastaa ja tahtoi kuitenkin elää rakkaudesta.

Poloisiksi minä kutsun kaikkia, joilla on vain yksi valinta: tulla pahoiksi eläimiksi tai pahoiksi eläintenkesyttäjiksi: sellaisten luo minä en rakentaisi itselleni majaa.

Poloisiksi minä kutsun niitäkin, joiden alati täytyy odottaa — he ovat minulle vastenmielisiä: kaikki tullimiehet ja kaupustelijat ja kuninkaat ja muut maan- ja laatikonvartiat.

Totisesti, minä opin myös odottamisen ja perinpohjin, — mutta ainoastaan itseni odottamisen. Ja ennen kaikkea minä opin seisomaan ja käymään ja juoksemaan ja hyppimään ja kapuamaan ja tanssimaan.

Mutta tämä on minun oppini: ken tahtoo kerran oppia lentämään, hänen täytyy ensin oppia seisomaan ja käymään ja juoksemaan ja kapuamaan ja tanssimaan: — lentämistä ei saavuta lentämällä!

Köysiportailla minä opin kapuamaan ylös moneen ikkunaan, reippain jaloin minä kiipesin korkeisiin mastoihin: istua tiedon korkeilla mastoilla ei tuntunut minusta miltään halpa-arvoiselta autuudelta, —

— liehua pienten liekkien lailla korkeilla mastoilla: pieni tuli tosin, mutta kuitenkin suuri lohtu tuuliajoisille merimiehille ja haaksirikkoisille! —

Moninaisilla teillä ja tavoilla minä tulin totuuteeni: en minä yhtä ainoata porrasta myöten noussut siihen korkeuteen, missä minun silmäni liitää etäisyyteeni.

Ja alati minä kysyin vain vastenmielisesti teitä, — se oli aina minulle vastenmielistä! Mieluummin minä kysyin ja koettelin itse teitä.

Koettelemista ja kysymistä oli minun kaikki kulkuni: — ja totisesti, myöskin vastaamaan täytyy oppia sellaisiin kysymyksiin! Mutta se — on minun makuni:

— ei hyvä, ei huono, mutta minun makuni, jota minä en enää häpeä enkä pidä salassa.

Se — on nyt minun tieni, — missä on teidän? niin minä vastasin niille, jotka kysyivät minulta 'tietä'. Tietä nimittäin — ei ole! —

Näin puhui Zarathustra.

Vanhoista ja uusista tauluista.

l.

Täällä minä istun ja odotan, vanhoja rikottuja tauluja ympärilläni ja myöskin uusia puoleksi kirjoitettuja. Milloin tulee minun hetkeni?

— minun alasastumiseni, laskeutumiseni hetki: sillä vielä kerran minä tahdon ihmisten luo mennä.

Sitä minä odotan nyt: sillä ensin täytyy merkkien tulla, että minun hetkeni on läsnä, — nimittäin naurava jalopeura kyyhkysparven keralla.

Sillä aikaa minä puhun itselleni kuten se, jolla on aikaa. Kukaan ei kerro minulle uutta: niin minä kerron itselleni oman itseni.

2.

Kun minä tulin ihmisten luo, silloin minä huomasin heidän istuvan vanhassa luulossa: kaikki luulivat jo kauan sitten tietävänsä, mikä ihmiselle oli hyvää ja pahaa.

Vanhalta väsyneeltä asialta heistä tuntui kaikki puhe hyveestä; ja ken tahtoi nukkua hyvin, hän puhui vielä ennen maatamenoaan "hyvästä" ja "pahasta".

Tämän uneliaisuuden minä ravistin hereille opettaessani: mikä hyvää ja pahaa on, sitä ei tiedä vielä kukaan: — paitsi ehkä luova!

— Mutta hän on se, joka luo ihmisen päämaalin ja antaa maalle sen tarkoituksen ja tulevaisuuden: hän vasta luo sen, että jokin on hyvää ja pahaa.

Ja minä käskin heidän heittämään kumoon vanhat opetusistuimensa ja missä vain tuo vanha luulo oli istunut; minä käskin heidän nauramaan suurille hyvemestareilleen ja pyhille miehilleen ja runoilijoilleen ja maailmanlunastajilleen.

Heidän synkille viisailleen minä käskin heidän nauramaan ja jokaiselle, joka mustana linnunpelättimenä varoittaen oli istunut elämän puussa.

Heidän suurelle hautakadulleen minä asetuin ja itse haaskojen ja korppikotkien luo — ja minä nauroin heidän kaikelle menneisyydelleen ja sen laholle ja häviävälle ihanuudelle.

Totisesti, katumussaarnaajien ja narrien lailla minä huusin vihaa ja kirousta kaiken heidän suurensa ja pienensä ylitse, — että heidän parhaansa on niin ylen pieni! Että heidän pahimpansa on niin ylen pieni! — näin minä nauroin.

Minun viisas kaipuuni huusi ja nauroi näin minusta, se joka on vuorilla syntynyt, kesytön viisaus totisesti! — minun suuri kohisevasiipinen kaipuuni.

Ja usein se tempasi minut pois ja ylös ja eteenpäin ja keskellä naurua: silloin minä lensin tosin vapisten, nuolena, halki aurinkojuopuneen hurmauksen:

— ulos kaukaisiin tulevaisuuksiin, joita yksikään uni ei vielä nähnyt, kuumempaan etelään, kuin kuvienluojat milloinkaan uneksivat: sinne, missä jumalat tanssien häpeävät kaikkia vaatteita: —

— jotta nimittäin puhuisin vertauksilla ja ontuisin ja änkyttäisin kuten runoilijat: ja totisesti, minä häpeän, että minun täytyy vielä olla runoilija! —

Missä kaikki syntyminen tuntui minusta jumal-tanssilta ja jumal-ylimielisyydeltä, ja maailma irti- ja uloslasketulta ja pakenevalta takaisin itseensä: —

— niinkuin monien jumalien iankaikkinen itsensä-pakeneminen ja itsensä-jälleen-etsiminen, niinkuin monien jumalien autuas itsensä-vastustaminen, itsensä-jälleen-kuuleminen, itselleen-jälleen-kuuluminen: —

Missä kaikki aika tuntui minusta autuaasti pilkkaavan silmänräpäystä, missä välttämättömyys oli itse vapaus, joka autuaasti leikki vapauden tutkaimella: —

Missä minä myös löysin jälleen vanhan perkeleeni ja periviholliseni, raskauden hengen ja kaiken, mitähän loi: pakon, määräämisen, hädän ja seurauksen ja tarkoituksen ja tahdon ja hyvän ja pahan: —

Sillä eikö täydy olla olemassa sitä, minkä yli tanssitaan, tanssitaan pois? Eikö keveiden, keveinten takia täydy olla olemassa myyriä ja raskaita kääpiöitä? — —

3.

Siellä minä poimin myöskin tieltä sanan "yli-ihminen", ja että ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi,

— että ihminen on silta eikä mikään päämaali: ylistäen itseään autuaaksi keskipäivänsä ja iltansa takia, tienä uusiin aamuruskoihin:

— Zarathustra-sanan suuresta keskipäivästä, ja mitä minä muutoin ihmisten ylitse ripustin purppuraisten toisien iltaruskojen lailla.

Totisesti, uusia tahtiakin minä annoin heidän nähdä sekä uusia öitä; ja yli pilvien ja päivän ja yön minä levitin vielä naurun kuin kirjavan teltan. Minä opetin heille kaiken haluni ja harrastukseni: runoilla yhdeksi ja kantaa yhteen, mikä pirstaletta on ihmisessä ja arvoitusta ja hirvittävää sattumaa, —

— runoilijana, arvoituksenratkaisijana ja lunastajana sattumasta opetin minä heidän luomaan tulevaisuutta ja — luoden lunastamaan kaiken, mikä oli.

Lunastamaan menneisyyden ihmisessä ja uudestiluomaan kaiken! "Oli", kunnes tahto sanoo: "Mutta niin minä tahdoin sen! niin minä olen sen tahtova" —

— tätä minä kutsuin heille lunastukseksi, tätä yksin minä opetin heidän kutsumaan lunastukseksi. — —

Nyt minä odotan omaa lunastustani —, jotta minä viimeisen kerran menisin heidän luoksensa.

Sillä vielä kerran minä tahdon ihmisten luo mennä: heidän joukossaan minä tahdon käydä perikatoon, kuollen minä tahdon antaa heille rikkaimman lahjani!

Auringolta minä opin sen, silloinkuin se laskee, tuo yltäkylläinen: kultaa valaa se silloin mereen tyhjentymättömästä rikkaudestaan, —

— niin, että köyhinkin kalastaja kultaisin airoin soutaa! Tämän minä näin nimittäin kerran, enkä lakannut kyynelehtimästä sitä katsellessani. — —

Auringon lailla tahtoo Zarathustrakin laskeutua: nyt hän istuu täällä ja odottaa, vanhoja rikottuja tauluja ympärillään ja myös uusia tauluja, — puoleksi kirjoitettuja.

4.

Katso, tässä on uusi taulu: mutta missä ovat minun veljeni, jotka kantavat sen minun kanssani laaksoon ja lihassa sykkiviin sydämiin? —

Näin vaatii minun suuri rakkauteni kaukaisimpaan: älä säästä lähimmäistäsi! Ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi.

On olemassa monenlaisia teitä ja tapoja voittaa: niistä itse valitse! Mutta vain silmänkääntäjä ajattelee: "ihmisen voi myöskin hypätä yli."

Voita itsesi vielä lähimmäisessäsikin: ja oikeutta, jonka voit ryöstää itsellesi, ei sinun tule sallia itsellesi annettavan!

Mitä sinä teet, sitä ei kukaan voi tehdä sinulle takaisin. Katso, ei ole olemassa mitään töitten maksoa.

Ken itseään ei osaa käskeä, hänen tulee totella. Ja moni osaa käskeä itseään, mutta paljon puuttuu vielä, että hän myös tottelisi itseään!

5.

Näin tahtoo jalojen sielujen laatu: he eivät tahdo mitään ilmaiseksi, kaikkein vähimmän elämää.

Ken on roskaväestä, hän tahtoo elää ilmaiseksi; mutta me muut, joille elämä antoi itsensä, — me ajattelemme alati, mitä me parhaiten antaisimme vastalahjaksi!

Ja totisesti, ylhäistä puhetta on se, joka sanoo: "mitä elämä meille lupaa, sen me tahdomme — elämälle täyttää!"

Ei tule tahtoa nauttia, missä ei anna nautittavaa. Ja — ei tule tahtoa nauttia!

Nautinto ja viattomuus ovat nimittäin häveliäintä mitä on: kummatkaan eivät tahdo tulla haetuiksi. Tulee omistaa ne —, mutta pikemmin tulee etsiä syytä ja tuskaa! —

6.

Oi veljeni, ken esikoinen on, hän aina uhrataan. Mutta nyt me olemme esikoisia.

Me kaikki vuodamme verta salaisilla uhripöydillä, me palamme ja paistumme kaikki vanhojen epäjumalankuvien kunniaksi.

Meidän parhaimpamme on vielä nuori: se ärsyttää vanhojen kitalakien himoa. Meidän lihamme on hento, meidän ihomme on vain karitsanvuotaa: — mitenkä me emme ärsyttäisi vanhoja epäjumalanpappeja!

Meissä itsessämme hän asuu vielä, tuo vanha epäjumalanpappi, joka paistaa meidän parhaimpamme herkukseen. Oi, veljeni, kuinka esikoiset eivät olisi uhreja!

Mutta niin tahtoo meidän lajimme; ja minä rakastan niitä, jotka eivät tahdo säilyttää itseään. Sortuvia minä rakastan koko rakkaudellani: sillä he käyvät ylitse. —

7.

Olla tosi — sitä eivät monet voi! Ja ken voi, hän ei vielä tahdo sitä! Mutta vähimmän voivat sitä hyvät.

Oi noita hyviä! — Hyvät ihmiset eivät puhu milloinkaan totta; hengelle on sellainen hyvänä oleminen sairautta.

He myöntyvät, nuo hyvät, he alistautuvat, heidän sydämensä myöntyy, heidän perustansa kuuntelee: mutta ken kuuntelee, hän ei kuule omaa itseään!

Kaiken, mitä hyvät kutsuvat pahaksi, täytyy kokoontua yhteen, jotta yksi ainoa totuus syntyisi: oi veljeni, oletteko te myös kyllin pahoja tähän totuuteen?

Uskalias uskaltaminen, pitkä epäluulo, julma "ei", kyllästyminen, leikkaus elävään elämään — miten harvoin se kokoontuu yhteen! Mutta sellaisesta siemenestä kasvaa — totuus!

Pahan omantunnon ohessa kaikki tietäminen kasvoi tähän saakka!
Rikkokaa, rikki murtakaa, te tietäväiset, vanhat taulut!

8.

Kun vedellä on paalut, kun portaat ja kaidepuut kulkevat virran yli, totisesti, silloin ei ketään uskota, joka puhuu: "kaikki on virrassa."

Vaan itse tolvanatkin puhuvat häntä vastaan. "Miten? sanovat tolvanat, olisiko kaikki virrassa? Paalut ja kaidepuut ovat toki virran päällä!"

Virran päällä on kaikki järkähtämätöntä, olioiden kaikki arvot, sillat, käsitteet, kaikki "hyvä" ja "paha": kaikki tämä on järkähtämätöntä! —

Tulee sitten ankara talvi, tuo virta-eläimenkesyttäjä: silloin sukkelimmatkin oppivat epäilyn; ja, totisesti, eivät ainoastaan tolvanat puhu silloin: "Eikö kaikki olisi paikoillaan?"

"Oikeastaan on kaikki paikoillaan" —, se on oikea talvioppi, hyvä asia hedelmättömälle ajalle, hyvä lohdutus talvinukkujille ja uunilla-kykkijöille.

"Oikeastaan on kaikki paikoillaan" —: mutta tätä vastaan saarnaa suvituuli!

Suvituuli, härkä, joka ei ole mikään kyntöhärkä, raivoava härkä, hävittäjä, joka vihastunein sarvin murtaa jäätä! Mutta jää — — murtaa porraspuut!

Oi veljeni, eikö nyt ole kaikki virrassa? Eivätkö kaikki kaidepuut ja portaat ole pudonneet veteen? Ken pysyttelisi vielä "hyvässä" ja "pahassa"?

"Voi meitä! Terve meille! Suvituuli puhaltaa!" Näin saarnatkaa, oi veljeni, kaikilla kaduilla!

9.

On olemassa vanha houre, jonka nimi on hyvä ja paha. Tietäjien ja tähteinselittäjien ympäri pyöri tähänsaakka tämän houreen pyörä.

Kerran uskottiin tietäjiin ja tähteinselittäjiin: ja siksi uskottiin "kaikki on kohtaloa: sinun tulee, sillä sinun täytyy!"

Mutta sitten epäiltiin kaikkia tietäjiä ja tähteinselittäjiä: ja siksi uskottiin "kaikki on vapautta: sinä voit, sillä sinä tahdot!"

Oi veljeni, tähdistä ja tulevaisuudesta on tähän saakka ollut vain luuloja, ei tietoa! ja siksi on tähän saakka hyvästä ja pahasta ollut vain luuloja, ei tietoa!

10.

"Ei sinun pidä ryöstämän! Ei sinun pidä tappaman!" — tuollaisia sanoja kutsuttiin kerran pyhiksi; niiden edessä polvistuttiin ja kumarruttiin ja riisuttiin kengät.

Mutta minä kysyn teiltä: missä oli parempia ryöväreitä ja murhaajia ikimaailmassa kuin tuollaiset pyhät sanat?

Eikö kaikessa elämässä ole — ryöstöä ja murhaa? Ja kutsua tuollaisia sanoja pyhiksi, eikö siten lyöty — itse totuutta kuoliaaksi?

Vai oliko se kuoleman saarnaa, että se oli pyhää, mikä vastusti ja kielsi kaiken elämän?

— Oi veljeni, rikkokaa, rikkimurtakaa vanhat taulut!

11.

Tämä minua säälittää kaikessa menneisyydessä, että minä näen: se on alttiiksiannettu, —

— alttiiksiannettu jokaisen tulevan suvun armolle, hengelle ja hulluudelle, ja kaikki mikä oli, sille sillaksi selitetty!

Suuri väkivallantekijä voisi saapua, viekas ilkimys, joka armollaan ja epäsuosiollaan pakottaisi ja polkisi kaiken menneisyyden: kunnes se tulisi hänelle sillaksi ja enteeksi ja airueksi ja kukonlauluksi.

Mutta tämä on toinen vaara ja minun toinen säälini: — ken roskaväestä on, hänen muistonsa ulottuu taaksepäin aina isoisään saakka, — mutta isoisään loppuu aika.

Näin on kaikki menneisyys alttiiksiannettu: sillä kerran saattaisi tapahtua, että roskaväki tulisi herroiksi ja upottaisi kaiken ajan mataliin vesiin.

Senvuoksi, oi veljet, tarvitaan uusi aateli, joka on kaiken roskaväen ja kaiken väkivalta-valtuuden vastustaja ja uusille tauluille uudestaan kirjoittaa sanan "jalo".

Sillä monia jaloja tarvitaan ja monenlaisia jaloja, jotta olisi olemassa aatelia! Eli, niinkuin minä kerran vertauksessa puhuin: "Se juuri on jumalallista, että on olemassa jumalia, mutta ei yhtään jumalaa!"

12.

Oi veljeni, minä vihin ja osotan teidät uuteen aateliin: teistä on tuleva siittäjiä ja kasvattajia ja tulevaisuuden kylvömiehiä, —

— totisesti, en siihen aateliin, jonka te voitte ostaa kuin kaupustelijat ja kaupustelijakullalla: sillä vähän arvoa on kaikella, jolla on hintansa.

Ei se, mistä te tulette, vaan minne te menette, se olkoon tästälähin teidän kunnianne! Teidän tahtonne ja teidän jalkanne, joka tahtoo teitä itseänne ylemmäksi, se olkoon teidän uusi kunnianne!

Totisesti, ei että te olette palvelleet ruhtinasta — mitä enää ruhtinaista! — tai että te tulitte etuvarustukseksi olevaiselle, jotta se pysyisi vakavammin pystyssä!

Ei, että teidän sukunne tuli hoveissa liehiväksi, ja että te opitte kirjavina, flamingon lailla, seisomaan pitkät hetket matalissa lammikoissa:

— sillä osata-seisoa on ansio hovimiehille; ja kaikki hovimiehet uskovat, että autuuteen kuoleman jälkeen kuuluu — saada-istua! —

Ei myöskään, että henki, jota he kutsuvat pyhäksi, johti teidän esi-isänne luvattuihin maihin, joita minä en ylistä: sillä missä huonoin kaikista puista kasvoi, risti, siinä maassa ei ole mitään ylistettävää! —

— ja totisesti, minne vain tämä "pyhä henki" ritareitaan johti, alati juoksi tällaisilla retkillä — vuohia ja hanhia ja risti- ja rastipäitä edellä! —

Oi veljeni, ei taakse tule teidän aatelinne katsoa, vaan ulos!
Karkoitettuja teidän tulee olla kaikista isien- ja esi-isienmaista!

Teidän lastenne maata teidän tulee rakastaa: tämä olkoon teidän uusi aatelinne, — tuota löytämätöntä kaukaisimmassa meressä! Sitä minä käsken teidän purjeenne etsimään ja etsimään!

Lapsissanne teidän tulee sovittaa, että te olette isienne lapsia: kaikki menneisyys teidän tulee niin lunastaa! Tämän uuden taulun minä ripustan teidän ylitsenne!

13.

"Miksi elää? Kaikki on turhaa! Elämä — se on puida olkia; elämä — se on polttaa itseänsä eikä tulla kuitenkaan lämpimäksi." —

Sellainen vanhanaikainen loru käy yhä vielä "viisaudesta"; mutta että se on vanha ja haisee ummehtuneelle, senvuoksi kunnioitetaan sitä paremmin. Myöskin home aateloi.

Lapset voivat puhua niin: he pelkäävät tulta, koska se poltti heitä! Paljon lapsellisuutta on viisauden vanhoissa kirjoissa.

Ja ken yhä "pui olkia", miten hän saisi puhua pahaa puimisesta!
Sellaiselta narrilta täytyy tukkia suu!

Sellaiset istuutuvat pöytään eivätkä tuo mitään mukanaan, eivät edes hyvää nälkää: — ja nyt he herjaavat "kaikki on turhaa!"

Mutta syödä ja juoda hyvin, oi veljeni, ei ole totisesti mikään turha taito! Rikkokaa, rikkimurtakaa noiden ainiaan-ilotonten taulut!

14.

"Puhtaalle on kaikki puhdasta" — niin puhuu kansa. Mutta minä sanon teille: sioille tulee kaikki siaksi!

Siksi saarnaavat haaveksijat ja synkkämieliset, joiden sydänkin on synkeä: "maailma itse on likainen hirviö."

Sillä nämä kaikki ovat hengeltään saastaisia; mutta varsinkin ne, joilla ei ole lepoa eikä rauhaa, elleivät katsele maailmaa takapuolelta, tuonpuoleisten odottajat!

Niille minä sanon vasten kasvoja, vaikkakaan se ei mieluisalta kuulu: maailma on siinä ihmisen kaltainen, että sillä on takapuoli, — niin paljon on totta!

Maailmassa on paljon likaa: niin paljon on totta. Mutta senvuoksi ei maailma itse ole mikään likainen hirviö!

Siinä on viisautta, että maailmassa on paljon sellaista, mikä löyhkää pahalle: inho itse luo siivet ja lähdettä-aavistavat voimat!

Parhaimmassakin on vielä jotakin inhoittavaa, ja parhain on vielä jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi! —

Oi veljeni, siinä on paljon viisautta, että maailmassa on paljon likaa! —

15.

Tällaisia lauseita minä kuulin hurskaitten tuonpuoleisten-odottajain puhuvan omalletunnolleen, ja totisesti, ilman ilkeyttä ja vilppiä, — vaikkakaan ei ole mitään vilpillisempää maailmassa eikä ilkeämpää.

"Anna toki maailman olla maailmana! Älä nosta sormeakaan sitä vastaan!"

"Anna sen, joka tahtoo, kuristaa ja pistää ja nylkeä ja raapia ihmisiä: älä nosta sormeakaan sitä vastaan! Siitä he oppivat vielä kääntymään pois maailmasta."

"Ja sinun oma järkesi — se sinun itse täytyy tukauttaa ja kuristaa; sillä se on tämän maailman järkeä, siitä sinä itse opit hylkäämään tämän maailman," —

— Rikkokaa, rikkokaaikkokaa, oi veljeni, nämä hurskaitten vanhat taulut!
Rikkokaa maailmansoimaajain lauseet!

16.

"Ken paljon oppii, hän unhoittaa kaiken kiihkeän pyyteen" — sitä kuiskivat tänään ihmiset itselleen kaikilla pimeillä kaduilla.

"Viisaus väsyttää, ei kannata, sinun ei tule pyytää!" — tämän uuden taulun minä näin riippuvan avonaisten turkujenkin yllä.

Rikkokaa, oi veljeni, rikkokaa myöskin tämä uusi taulu! Maailmaanväsyneet ripustivat sen ylös ja kuoleman saarnaajatpa myös vanginvartiat: sillä katso, sekin on saarna orjuuteen! —

Että he oppivat huonosti eivätkä oppineet parhainta, ja kaiken liian varhain ja kaiken liian nopeasti: että he huonosti söivät, siitä he saivat pilaantuneen vatsansa, —:

— pilaantunut vatsa on nimittäin heidän henkensä se neuvoo kuolemaan! Sillä totisesti, veljeni, henki on vatsa!

Elämä on riemun kaivo: mutta kenestä pilaantunut vatsa puhuu, tuo murheen isä, hänelle ovat kaikki lähteet myrkytettyjä.

Tulla tietoon: se on riemu jalopeuratahtoiselle! Mutta ken väsyi, hän tulee itse vain "tahdotuksi", hänellä leikkivät kaikki aallot.

Ja niin on alati heikkojen ihmisten laji: he kadottavat itsensä teillään. Ja viimein kysyy heidän väsymyksensä: "miksi me kuljimme milloinkaan teitä! Kaikki on yhtäläistä!"

Heidän korviinsa kaikuu suloiselta, että saarnataan: "Ei kannata! Teidän ei tule tahtoa!" Mutta tämä on saarna orjuuteen.

Oi veljeni, niinkuin raikas myrskytuuli yltää Zarathustra kaikki matkasta väsyneet; monta nenää hän on vielä saava aivastamaan!

Muurienkin läpi puhaltaa minun vapaa hengitykseni ja sisään vankiloihin ja vangittuihin henkiin!

Tahtominen vapauttaa: sillä tahtominen on luomista: niin minä opetan.
Ja ainoastaan luomiseen tulee teidän oppia!

Ja oppiminenkin teidän tulee oppia minulta, hyvinoppiminen! —
Kenellä korvat on, hän kuulkoon!

17.

Tuolla on venhe, — tuonne yli se kulkee ehkä suureen tyhjyyteen.
Mutta ken tahtoo astua tähän venheeseen "Ehkä"?

Yksikään teistä ei tahdo astua kuolemanvenheeseen! Mitenkä te sitten tahdotte olla maailmaanväsyneitä!

Maailmaanväsyneet! Ja vielä te ette ole edes tulleet poistemmatuiksi maasta. Himoitsevan minä huomasin teidän yhä vielä maata, rakastuneiksi minä huomasin teidät vielä omaan maahan-väsymiseenne!

Eikä turhaan teidän huulenne ole lerpassa: — pieni maanmieliteko on siinä vielä! Ja silmässä — eikö siinä ui pieni pilvi unhoittumatonta maa-riemua?

Maan päällä on olemassa monia hyviä keksintöjä, toiset hyödyllisiä, toiset suloisia: niiden takia ansaitsee maa tulla rakastetuksi.

Ja paljon on olemassa siellä niin hyvin keksittyä, että se on kuin naisen povi: hyödyllinen ja samalla suloinen.

Mutta te maailmaanväsyneet! Te maa-laiskat! Teitä on raipoilla ruoskittava! Raipaniskuilla on teille jälleen saatava ketterät jalat.

Sillä: ellette te ole sairaita ja ikäloppuja raukkoja, joihin maa on väsynyt, niin te olette viekkaita laiskiaisia tai persoja kyyristyneitä huvikissoja. Ja ellette te jälleen tahdo juosta hupaisesti, niin — menkää matkoihinne!

Parantumattomille ei tule tahtoa olla lääkäri: näin opettaa
Zarathustra: — siis menkää matkoihinne!

Mutta lopun tekemiseen vaaditaan enemmän rohkeutta kuin uuden runon tekemiseen: sen tietävät kaikki lääkärit ja runoilijat.

18.

Oi veljeni, on olemassa tauluja, joita väsymys, ja tauluja, joita laiskuus loi, nuo mädät: vaikkakin ne puhuvat samoin, niin ne tahtovat kuitenkin tulla toisin kuulluiksi. —

Katsokaa tässä tätä nääntyvää! Yksi askel hänellä oli vain enää päämaaliinsa, mutta väsymyksestä hän on uhmaten asettunut pölyyn makaamaan: tämä urhoollinen!

Väsymyksestä hän haukoittelee tielle ja maalle ja päämaalille ja itselleen: yhtään askelta hän ei tahdo enää astua, — tämä urhoollinen!

Nyt paahtaa aurinko häneen, ja koirat tavoittelevat nuolla hänen hikeään: mutta hän makaa siinä uhmassaan ja tahtoo mieluummin nääntyä: —

— vaaksan päässä päämaalistaan nääntyä! Totisesti, te saatte vetää hänet vielä tukasta hänen taivaaseensa, tämän sankarin!

Parempi, kun annatte hänen maata siinä, mihin hän on paneutunut makaamaan, jotta uni tulisi hänen luokseen, tuo lohduttaja, vilvoittavalla rankkasateella:

Antakaa hänen maata, kunnes hän itsestään herää, kunnes hän itsestään peruuttaa kaiken väsymyksen ja mitä väsymys hänestä julisti!

Karkoittakaa, veljeni, ainoastaan koirat hänen luotaan, nuo laiskat liehijät, ja kaikki nuo kihisevät syöpäläiset: —

— kaikki nuo "sivistyneitten" kihisevät syöpäläiset, jotka jokaisen sankarin hiessä — herkuttelevat! —

19.

Minä suljen kehiä ympärilleni ja pyhiä rajoja; yhä harvemmat nousevat kanssani yhä korkeammille vuorille: minä rakennan vuoriston yhä pyhemmistä vuorista. —

Mutta mihin ikinä te nousette minun kanssani, oi veljeni: pitäkää huoli, ettei yhtään kärkkyilijää nouse teidän kanssanne!

Kärkkyilijä: se on mato, mateleva, kiemurtelevainen, joka tahtoo tulla lihavaksi teidän sairaissa haavoittuneissa sopissanne.

Ja se on hänen taitonsa, että hän arvaa nousevaiset sielut, silloinkuin ne ovat väsyneitä: teidän huoleenne ja alakuloisuuteenne, teidän arkaan häveliäisyyteenne hän rakentaa iljettävän pesänsä.

Missä väkevä on heikko, jalo liian lempeä, — siihen hän rakentaa iljettävän pesänsä: kärkkyilijä asuu siinä, missä suurella on pieniä haavoittuneita soppia.

Mikä on kaiken olevaisen korkein laji ja mikä alhaisin? Kärkkyilijä on alhaisin laji; mutta ken korkeimmasta lajista on, hän elättää useimmat kärkkyilijät.

Sillä se sielu, jolla on pisimmät portaat ja joka voi astua syvimmälle alas: kuinka eivät useimmat kärkkyilijät istuisi hänen kimpussaan? —

— tilavin sielu, joka laajimmin voi itsessään juosta ja harhailla ja leijailla; tuo välttämättömin, joka riemusta sattumaan syöksyy: —

— olevainen sielu, joka syntymiseen sukeltaa; omistavainen, joka tahtoo tahtomiseen ja pyytämiseen: —

— tuo itseänsä pakeneva, joka avarimmassa kehässä saavuttaa itsensä; viisain sielu, jota narrius suloisimmin kehoittaa: —

— tuo itseään enimmän rakastava, jossa kaikella on virtauksensa ja vastavirtauksensa ja vuoksensa ja luodevetensä: — oi, kuinka ei korkeimmalla sielulla olisi pahimmat kärkkyilijät?

20.

Oi veljeni, olenko minä sitten julma? Mutta minä sanon: mikä suistuu, sitä pitää vielä sysättämänkin!

Kaikki tämänpäiväinen — se suistuu, se sortuu: ken tahtoisi sitä pidättää! Mutta minä — minä tahdon sitä sysätä menemään!

Tunnetteko hekuman, joka vyöryttää kiviä jyrkkiin syvyyksiin? — Nämä tämänpäivän ihmiset: katsokaa toki, miten ne vyöryvät minun syvyyksiini!

Parempien soittajien alkusoitto minä olen, oi veljeni! Esimerkki! Seuratkaa minun esimerkkiäni!

Ja ketä te ette opeta lentämään, opettakaa hänet nopeammin suistumaan! —

21.

Minä rakastan urhoollisia: mutta siinä ei ole kyllin, että on päälle-hakkaaja, — täytyy myöskin osata katsoa, ketä iskee.

Ja usein on siinä enemmän urhoollisuutta, että joku hillitsee itsensä ja käy ohitse: jotta hän säästäisi itsensä arvokkaamman vihollisen varalle!

Teillä tulee olla ainoastaan vihollisia, jotka herättävät vihaa, muttei vihollisia, jotka herättävät halveksimista: teidän tulee olla ylpeitä vihollisistanne: näin minä opetin jo kerran.

Arvokkaamman vihollisen varalle, oi veljeni, tulee teidän säilyttää itsenne: senvuoksi teidän tulee käydä paljosta ohi, —

— varsinkin paljosta roskaväestä, joka meluaa teidän korviinne kansasta ja kansoista.

Pitäkää silmänne puhtaana heidän puolesta- ja vastaanolemisestaan. Siellä on paljon oikeaa, paljon väärää: ken siellä katselee, hän suuttuu.

Katsoa ja iskeä — se on siellä yhtä: senvuoksi lähtekää metsiin ja asettakaa miekkanne nukkumaan!

Kulkekaa omia teitänne! Ja antakaa kansan ja kansojen kulkee omiaan! — pimeitä teitä totisesti, joilla ei yksikään toive enää salamoi!

Hallitkoot kaupustelijat siellä, missä kaikki, mikä vielä loistaa — on kaupustelijakultaa! Ei ole enää kuninkaitten aika: mikä tänään kutsuu itseään kansaksi, se ei ansaitse kuninkaita.

Katsokaa toki, miten nämä kansat nyt itse tekevät kaupustelijani lailla: he poimivat itselleen pienimpään asti edut jokaisesta rikkaläjästäkin!

He pettävät toisiaan, he pettävät jotakin toisiltaan, sitä he kutsuvat 'hyväksi naapuruudeksi'. Oi autuasta etäistä aikaa, jolloin eräs kansa sanoi itselleen: 'minä tahdon olla kansojen — herra!'

Sillä, veljeni: parhain on hallitseva, parhain tahtoo myös hallita!
Ja missä oppi toisin on, sieltä — puuttuu parhainta.

22.

Jos heillä — olisi leipä ilmaiseksi, voi! Mitä he sitten kirkuisivat! Heidän elatuksensa — se on heidän oikea huvituksensa; ja heillä on oleva tukalaa.

Petoeläimiä he ovat: "työssään" — siinäkin on vielä ryöstöä, heidän "ansaitsemisessaan" — siinäkin on vielä toisen pettämistä! Siksi heillä on oleva tukalaa!

Parempia petoeläimiä on heistä näin tuleva; hienompia, viisaampia, ihmisenkaltaisempia: ihminen nimittäin on parhain petoeläin.

Kaikilta eläimiltä on ihminen jo ryöstänyt niiden hyveet: se on, kaikista eläimistä on ihmisellä ollut tukalinta.

Linnut vain ovat vielä yläpuolella häntä. Ja jos ihminen oppisi vielä lentämään, voi! minne saakka — hänen ryöstönhalunsa lentäisi ylös!

23.

Niin minä tahdon miehen ja naisen: toisen vahvaksi sotimaan, toisen vahvaksi synnyttämään, mutta molemmat päällä ja jaloilla vahvoiksi tanssimaan.

Ja menetetty olkoon meille se päivä, jolloin ei ainakin kerran tanssittu! Ja väärä olkoon meille jokainen totuus, jonka ohella ei ainakin yhtä naurua syntynyt!

24.

Teidän avioliittonne: pitäkää huoli, ettei siitä tule huonoa liittoa! Te liityitte yhteen liian varhain: niin siitä seuraa — avion rikkoutuminen.

Ja mieluummin vielä avion rikkoutuminen kuin aviotaakka ja aviovalhe! — Näin puhui minulle eräs nainen: "tosin minä rikoin avioliiton, mutta ensin rikkoi avioliitto — minut!"

Huonosti pariutuneitten minä huomasin alati olevan pahimmin kostonhaluisia: he antavat koko maailman kärsiä siitä, että he eivät enää kuulu itselleen.

Siksi minä tahdon, että rehelliset sanovat toisilleen: "me rakastamme toisiamme: pitäkäämme huoli, että me pidämme toisemme rakkaina! Vai onko meidän lupauksemme oleva erhetys?"

— "Antakaamme toisillemme odotusaika ja pieni avioliitto, jotta näkisimme, olemmeko kelvollisia suureen avioliittoon! Suuri asia on alati olla kahden!"

Näin minä neuvon kaikkia rehellisiä; ja mitä olisikaan minun rakkauteni yli-ihmiseen ja kaikkeen, mitä tuleva on, jos minä toisin neuvoisin ja puhuisin!

Ei teidän tule ainoastaan lisääntyä, vaan kohota —, siihen, oi veljeni, teitä avioliiton yrttitarha auttakoon!

25.

Ken vanhoista alkuperistä tuli tietoon, katso, hän tulee viimein etsimään tulevaisuuden lähteitä ja uusia alkuperiä. —

Oi veljeni, kauan ei kestä, ennenkuin uusia kansoja on syntyvä ja uusia lähteitä kohiseva alas uusiin syvyyksiin.

Maanjäristys nimittäin — se täyttää monta kaivoa, se luo paljon nääntymistä: se nostaa myöskin sisällisiä voimia ja salaisuuksia valoon.

Maanjäristys saattaa ilmi uusia lähteitä. Vanhojen kansojen maanjäristyksessä puhkee uusia lähteitä.

Ja ken silloin huutaa: "Katso, täällä on kaivo monelle janoovaiselle, sydän monelle kaipaavaiselle, tahto monelle työaseelle": — hänen ympärilleen kerääntyy kansa, se on: monia koettelevaisia.

Ken käskeä osaa, kenen totella täytyy — se tulee siellä koetelluksi! Oi, millä pitkällä etsimisellä ja löytämisellä ja epäonnistumisella ja oppimisella ja uudestaan koettelemisella.

Ihmis-yhteiskunta: se on koe, niin minä opetan, pitkä etsintä: mutta se etsii käskijää! —

— koe, oi veljeni! Eikä mikään "sopimus"! Rikkokaa, rikkokaa tuollaiset helläsydämisten ja puolittaisten sanat!

26.

Oi veljeni! Keissä kuitenkin on kaiken ihmistulevaisuuden suurin vaara? Eikö se ole hyvissä ja vanhurskaissa? —

— niissä, jotka puhuvat ja sydämessä tuntevat: "me tiedämme jo, mikä hyvää on ja oikeaa, meillä on se myös; voi niitä, jotka täällä vielä etsivät!"

Ja mitä vahinkoa pahat tehnevätkin: hyvien vahinko on vahingollisin vahinko!

Ja mitä vahinkoa maailman-soimaajat tehnevätkin: hyvien vahinko on vahingollisin vahinko.

Oi veljeni, hyvien ja vanhurskaitten sydämeen näki kerran eräs, joka silloin sanoi: "he ovat farisealaisia." Mutta häntä ei ymmärretty.

Hyvät ja vanhurskaat itse eivät voineet ymmärtää häntä heidän henkensä on vangittuna heidän hyvään omantuntoonsa. Hyvien tyhmyys on pohjattoman viisas.

Mutta tämä on totuus: hyvien täytyy olla farisealaisia, — heillä ei ole mitään valintaa!

Hyvien täytyy ristiinnaulita se, ken itselleen oman hyveensä löytää. Tämä on totuus!

Mutta toinen, ken löysi heidän maansa, hyvien ja vanhurskaitten maan, sydämen ja maan-valtakunnan: se oli se, joka kysyi: "ketä he enimmän vihaavat?"

Luovaa he vihaavat enimmän: sitä, joka rikkoo tauluja ja vanhoja arvoja, rikkojaa, — häntä he kutsuvat rikolliseksi.

Hyvät nimittäin — he eivät osaa luoda: he ovat alati lopun alkua: —

— he ristiinnaulitsevat sen, joka uusia arvoja uusille tauluille kirjoittaa, he uhraavat itselleen tulevaisuuden, — he ristiinnaulitsevat kaiken ihmistulevaisuuden!

Hyvät — he olivat alati lopun alkua. —

27.

Oi veljeni, ymmärsittekö te myös tämän sanan? Ja mitä minä kerran sanoin viimeisestä ihmisestä? — —

Keissä on kaiken ihmistulevaisuuden suurin vaara? Eikö se ole hyvissä ja vanhurskaissa?

Rikkokaa, rikkokaa hyvät ja vanhurskaat! — Oi veljeni, ymmärsittekö te tämänkin sanan?

28.

Te pakenette minun luotani? Te kauhistutte? Te vapisette tätä sanaa!

Oi veljeni, kun minä käskin teidän rikkomaan hyvät ja hyvien taulut: silloin vasta minä vein ihmisen hänen aukealle merelleen.

Ja nyt vasta tulee hänen suuri kauhunsa, tuo suuri ympärille-katseleminen, suuri sairaus, suuri inho, suuri merisairaus.

Vääriä rannikkoja ja vääriä ankkuripohjia opettivat teille hyvät; hyvien valheissa te synnyitte ja saitte turvan. Hyvät ovat valhetelleet ja vääntäneet kaiken aina pohjia myöten.

Mutta ken löysi maan "ihminen", hän löysi myöskin maan "ihmistulevaisuus". Nyt teidän tulee olla merenkulkijoita, urhoollisia, kärsivällisiä!

Suorina kulkekaa ajoissa, oi veljeni, oppikaa suorina kulkemaan! Meri myrskyää: monet tahtovat nousta pystyyn teidän varassanne.

Meri myrskyää: kaikki on meressä. No niin! Hyvä! Te vanhat merimiessydämet!

Mitä isänmaasta! Sinne tahtoo meidän peräsimemme, missä meidän lastemme maa on! Sinne, myrskyisempänä kuin meri, myrskyää meidän suuri kaipuumme! —

29.

"Miksi niin kova? — puhui kerran uunihiili timantille; emmekö me sitten ole läheistä sukua?" —

Miksi niin pehmeitä? Oi veljeni, näin minä kysyn teiltä: ettekö te sitten ole — minun veljiäni?

Miksi niin pehmeitä, niin peräytyviä ja myöntyväisiä? Miksi on niin paljon kieltoa, kieltämistä teidän sydämessänne? Niin vähän kohtaloa teidän katseessanne?

Ja jollette te tahdo olla kohtaloita ja heltymättömiä: mitenkä te voisitte minun kanssani — voittaa?

Ja jollei teidän kovuutenne tahdo salamoida ja viiltää ja rikkileikata: mitenkä te voisitte kerran minun kanssani — luoda?

Sillä kaikki luovat ovat kovia. Ja autuudelta teistä täytyy tuntua painaa kätenne vuosituhansille kuin vahaan, —

— autuudelta, kirjoittaa vuosituhansien tahdolle kuin metalliin, — kovempina kuin metalli, jalompina kuin metalli. Täydellisesti kova on yksin jaloin.

Tämän uuden taulun, oi veljeni, minä asetan teidän yllenne: tulkaa koviksi! —

30.

Oi sinä minun tahtoni! Sinä kaiken hädän kääntyminen, sinä välttämättömyyteni! Varjele minut kaikista pienistä voitoista!

Sinä sieluni sallimus, jota minä kohtaloksi kutsun! Sinä minussa, minun ylläni oleva! Varjele ja säästä minut yhteen ainoaan suureen kohtaloon!

Ja sinun viimeinen suuruutesi, minun tahtoni, säästä se viimeisesi varalle — jotta sinä olet järkähtämätön voitossasi! Oi, ken ei voittoonsa kukistunut!

Oi, kenen silmä ei pimentynyt tässä juopuneessa hämäryydessä! Oi, kenen jalka ei horjunut ja unhoittanut voitossa — seisoa! —

— Jotta minä kerran olisin valmis ja kypsynyt suurena keskipäivänä: valmis ja kypsä kuin hehkuva metalli, salamoista raskas pilvi ja paisuva maitoutare: —

— valmis itseeni ja kätketyimpään tahtooni: jousi, palaen kaipuusta nuoleensa, nuoli, palaen kaipuusta tähteensä: —

— tähti, valmis ja kypsä keskipäivässään, hehkuva, lävistetty, autuas hävittävistä auringonnuolista: —

— aurinko itse ja järkähtämätön auringontahto, valmis hävitykseen voitossa!

Oi tahto, kaiken hädän kääntyminen, sinä minun välttämättömyyteni!
Säästä minut yhteen ainoaan suureen voittoon! — —

Näin puhui Zarathustra.

Elpyvä.

l.

Eräänä aamuna, ei kauan sen jälkeen kuin Zarathustra oli palannut takaisin luolaan, ponnahti hän ylös vuoteeltaan kuin mieletön, huusi hirvittävällä äänellä ja käyttäytyi ikäänkuin vuoteella olisi maannut vielä joku, joka ei tahtonut nousta siitä ylös; ja niin kaikui Zarathustran ääni, että hänen eläimensä saapuivat peljästyneinä paikalle, ja että kaikista luolista ja lymypaikoista, jotka olivat lähellä Zarathustran luolaa, kaikki eläimet pakenivat, — lentäen, räpytellen, madellen, hyppien, kukin jalkansa ja siipensä laadun mukaan, jonka he saaneet olivat. Mutta Zarathustra puhui nämä sanat:

Ylös, pohjattomuus-ajatus, minun syvyydestäni! Minä olen sinun kukkosi ja aamunsarastuksesi, unikeko: ylös! ylös! Minun ääneni on kyllä kiekuva sinut valveille!

Irroita korvasi kahleet: kuuntele. Sillä minä tahdon kuulla sinua! Ylös! Ylös! Täällä on kylliksi jyrinää, jotta haudatkin oppivat kuuntelemaan!

Ja hiero uni ja kaikki heikkonäköisyys, sokeus silmistäsi! Kuule minua myöskin silmilläsi: minun ääneni on lääke sokeina syntyneillekin.

Ja jos kerran olet valveillasi, niin sinä olet alati jäävä valveille. Ei minun tapani ole herättää isoäidin-äitejä unesta, saadakseni käskeä heitä — nukahtamaan jälleen!

Sinä liikahdat, ojennat itseäsi, kuorsaat? Ylös! Ylös! Ei kuorsata — puhua sinun tulee! Zarathustra, jumalaton, huutaa sinua!

Minä, Zarathustra, elämän puoltaja, kärsimyksen puoltaja, ympyrän puoltaja, — sinua minä huudan, pohjattominta ajatustani!

Terve minulle! Sinä tulet, — minä kuulen sinut! Minun pohjattomuuteni puhuu, viimeisimmän syvyyteni minä olen valoon suistanut!

Terve minulle! Tännepäin! Anna kätesi — — haa! päästä! Hahaa! — —
Iljetys, iljetys, iljetys — — — voi minua!

2.

Mutta tuskin Zarathustra oli puhunut nämä sanat, silloin hän syöksyi maahan kuin kuollut ja jäi kauan kuolleen lailla makaamaan. Mutta kun hän jälleen tuli tuntoihinsa, silloin hän oli kalpea ja vapisi ja jäi makaamaan eikä tahtonut pitkään aikaan syödä eikä juoda. Sellaista tilaa kesti seitsemän päivää; mutta hänen eläimensä eivät hyljänneet häntä päivällä eivätkä yöllä, paitsi että kotka lensi ulos ravintoa etsimään. Ja mitä se toi ja ryösti kokoon, sen se asetti Zarathustran vuoteelle: niin että Zarathustra lepäsi viimein keltaisien ja punaisien marjojen, rypäleiden, ruusuomenien, hyvänhajuisten yrttien ja pinjankäpyjen alla. Mutta hänen jalkojensa juureen oli levitetty kaksi lammasta, jotka kotka oli vaivalla ryöstänyt niiden paimenilta.

Viimein, seitsemän päivän päästä, kohensihe Zarathustra istumaan vuoteelleen, otti ruusuomenan käteensä, haistoi sitä ja huomasi sen hajun suloiseksi. Silloin hänen eläimensä uskoivat, että aika oli tullut puhua hänen kanssaan.

"Oi Zarathustra, sanoivat he, nyt sinä olet jo seitsemän päivää maannut noin, silmät raskaina: etkö sinä tahdo viimein nousta jälleen jaloillesi?

"Astu ulos luolastasi: maailma odottaa sinua kuin yrttitarha. Tuuli leikkii raskailla sulotuoksuilla, jotka tahtovat sinun luoksesi; ja kaikki purot tahtoisivat juosta sinun jäljessäsi.

"Kaikki kappaleet kaipaavat sinua, koska sinä nyt seitsemän päivää olet ollut yksin, — astu ulos luolastasi! Kaikki kappaleet tahtovat olla sinun lääkäreitäsi!

"Tuliko ehkä uusi tieto sinun tykösi, hapan, raskas lieto? Hapatetun taikinan lailla sinä lepäsit, sinun sielusi nousi ja paisui yli kaikkien laitojensa. —"

Oi eläimeni, vastasi Zarathustra, jatkakaa haasteluanne ja antakaa minun kuunnella! Minua virvoittaa niin, kun te haastelette: missä haastellaan, siellä on maailma minulle jo kuin yrttitarha.

Miten ihanaa se on, että on olemassa sanoja ja säveliä: eivätkö sanat ja sävelet ole sateenkaaria ja kangastussiltoja ikuisesti-eroitetun välillä?

Jokaisella sielulla on toinen maailma omanaan; jokaiselle sielulle on jokainen toinen sielu tuonpuoleinen maailma.

Juuri samankaltaisimpien välillä näkö valhettelee ihanimmin; sillä pienimmän kuilun yli on vaikeinta rakentaa silta.

Minulle — miten voisi minulle olla olemassa mitään ulkopuolella-olevaista? Ei ole olemassa mitään ulkopuolella! Mutta sen me kaikkien sävelien soidessa unhoitamme; miten ihanaa on, että me unhoitamme!

Eivätkö nimet ja sävelet ole kappaleille lahjoitetut siksi, että ihminen saisi virvoitusta kappaleista? Ihanaa ilvettä on puhuminen: sillä tanssii ihminen yli kaikkien kappaleiden.

Miten ihanaa on kaikki puhuminen ja sävelien kaikki valheet! Sävelin meidän rakkautemme tanssii kirjavilla sateenkaarilla. —

— "Oi Zarathustra, sanoivat eläimet nyt, sellaisille, jotka ajattelevat niinkuin me, tanssivat kaikki kappaleet itsestään: saapuu ja sulkee käden käteen ja nauraa ja pakenee — ja tulee takaisin.

"Kaikki menee, kaikki tulee takaisin; iankaikkisesti pyörii olemisen pyörä. Kaikki kuolee, kaikki jälleen kukkii; iankaikkisesti kulkee olemisen vuosi.

"Kaikki murtuu, kaikki liittyy jälleen; iankaikkisesti itseänsä rakentaa sama olemisen huone. Kaikki eroo, kaikki kohtaa jälleen; iankaikkisesti uskollinen itselleen on olemisen sormus.

"Jokainen 'nyt' on olemisen alku; jokainen 'täällä' sitä pallona kiertää 'siellä'. Keskus on kaikkialla. Käyrä on iankaikkisuuden polku." —

— Oi te ilvehtijät ja vääntöurut! vastasi Zarathustra ja hymyili jälleen, kuinka hyvin te tiedätte, minkä seitsemässä päivässä täytyi käydä toteen: —

— ja kuinka tuo peto mateli minun kurkkuuni ja tukahutti minut! Mutta minä purin siltä pään poikki ja syljin sen kauaksi luotani.

Ja te — te teitte jo laulun siitä? Mutta nyt minä makaan tuossa, väsyneenä vielä tästä puremisesta ja sylkemisestä, sairaana vielä omasta lunastuksesta.

Ja te olitte kaiken tämän katsojina? Oi eläimeni, oletteko tekin julmia? Oletteko te tahtoneet katsoa minun suurta tuskaani, niinkuin ihmiset tekevät? Sillä ihminen on julmin eläin.

Murhenäytelmät, härkätaistelut ja ristiinnaulitsemiset ovat häntä tähän saakka parhaiten miellyttäneet maan päällä; ja kun hän keksi itselleen helvetin, katso, silloin se oli hänen taivaansa maan päällä.

Kun suuri ihminen huutaa —: heti paikalla juoksee pieni sinne; ja himosta riippuu kieli hänen kurkustaan. Mutta hän kutsuu sitä "säälikseen".

Pieni ihminen, varsinkin runoilija — kuinka innokkaasti hän syyttää sanoissa elämää! Kuulkaa häntä, mutta älkää ummistako korvianne siltä himolta, mikä on kaikessa syytöksessä!

Tuollaiset elämän syyttäjät: ne elämä voittaa yhdellä silmäniskulla. "Sinä rakastat minua? sanoo tuo julkea; odota vielä hiukan, vielä minulla ei ole sinua varten aikaa."

Ihminen on itseänsä kohtaan julmin eläin; ja kaikessa, mikä kutsuu itseään "syntiseksi" ja "ristinkantajaksi" ja "parannuksentekijäksi", älkää ummistako korvianne siltä hekumalta, mikä on tässä valittamisessa ja syyttämisessä!

Ja minä itse — tahdonko minä sillä olla ihmisen syyttäjä? Oi, eläimeni, tämän yksin minä opin tähän saakka, että ihmiselle on hänen pahimpansa välttämätön saavuttaakseen parhaimpansa, —

— että kaikki pahin on hänen parhain voimansa ja kovin kivi korkeimmalle luovalle, ja että ihmisen täytyy tulla paremmaksi ja pahemmaksi:

Ei minua ole tähän kidutuspuuhun naulittu, että minä tiedän ihmisen olevan pahan, — vaan minä huusin, niinkuin yksikään ei ole vielä huutanut:

Oi, että hänen pahimpansa on niin ylen pieni! Oi, että hänen parhaimpansa on niin ylen pieni!

Suuri kyllästys ihmiseen — se tukahutti minut ja oli madellut minun kurkkuuni: ja mitä tietäjä ennusti: "kaikki on yhtäläistä, ei kannata, tietäminen tukahuttaa."

Pitkä hämäryys ontui minun edessäni, kuolonväsynyt, kuolonjuopunut surullisuus, joka puhui haukoittelevalla suulla.

"Iankaikkisesti hän palaa takaisin, ihminen, johon sinä olet väsynyt, pieni ihminen" — niin haukoitteli minun surullisuuteni ja laahasi jalkojaan eikä voinut vaipua uneen.

Luolaksi muuttui minulle ihmistenmaa, sen rinta painui sisään, kaikki elävä tuli minulle ihmismullaksi ja luuksi ja lahoksi menneisyydeksi.

Minun huokaukseni istui kaikilla ihmishaudoilla eikä voinut enää nousta ylös; minun huokaukseni ja kysymiseni vaikeroi ja tukahutti ja kalvoi ja valitti päivin ja öin:

— "oi, ihminen palaa iankaikkisesti takaisin! Pieni ihminen palaa iankaikkisesti takaisin!" —

Alastomina olin kerran nähnyt molemmat, suurimman ihmisen ja pienimmän ihmisen: liiaksi toistensa kaltaisina, — liian-inhimillisenä suurimmankin!

Liian pieni suurin! — se oli minun kyllästymiseni ihmiseen! Ja pienimmänkin iankaikkinen takaisintulo! se oli minun kyllästymiseni kaikkeen olemassaoloon!

Oi, iljetys! lljetys! lljetys! — — Näin puhui Zarathustra ja huokasi ja vapisi; sillä hän muisti sairautensa. Mutta silloin hänen eläimensä eivät antaneet hänen puhua kauemmin.

"Älä puhu enää, sinä elpyvä! — niin vastasivat hänelle hänen eläimensä, vaan käy ulos sinne, missä maailma odottaa sinua yrttitarhan lailla.

"Käy ruusujen ja mehiläisten ja kyyhkysparvien luo. Mutta varsinkin laululintujen luo: jotta oppisit heiltä laulamaan!

"Laulaminen on näet elpyviä varten; terve puhukoon. Ja jos tervekin tahtoo lauluja, niin hän tahtoo kuitenkin toisia lauluja kuin elpyvä."

— "Oi te ilvehtijät ja vääntöurut, vaietkaa toki! vastasi Zarathustra ja hymyili eläimilleen. Kuinka hyvin te tiedätte, minkä lohdutuksen minä löysin itselleni seitsemässä päivässä!

"Että minun jälleen täytyy laulaa, — sen lohdutuksen minä löysin itselleni ja tämän elpymisen: tahdotteko te siitäkin heti tehdä laulun?"

— "Älä puhu enää, vastasivat hänen eläimensä hänelle uudelleen; ennemmin, sinä elpyvä, valmista itsellesi ensin lyyry, uusi lyyry!

"Sillä katso, oi Zarathustra! Sinun uusiin lauluihisi tarvitaan uusia lyyryjä.

"Laula ja kuohu yli ääriesi, oi Zarathustra, paranna uusilla lauluilla sielusi: jotta sinä kantaisit suuren kohtalosi, jollaista ei yhdelläkään ihmisellä vielä ollut!

"Sillä sinun eläimesi tietävät hyvin, oi Zarathustra, ken sinä olet ja keneksi sinun täytyy tulla: katso, sinä olet iankaikkisen takaisintulon julistaja —, se nyt on sinun kohtalosi!

"Että sinun täytyy ensimäisenä julistaa tämä oppi, kuinka ei tämä suuri kohtalo olisi sinun suurin vaarasi ja sairautesikin!

"Katso, me tiedämme, mitä sinä julistat: että kaikki oliot palaavat iankaikkisesti takaisin ja mekin itse, ja että me jo olemme olleet iankaikkisia kertoja olemassa ja kaikki oliot meidän kanssamme.

"Sinä julistat, että on olemassa syntymisen suuri vuosi, suurvuoden hirviö: sen täytyy jälleen, tiimalasin lailla, kääntyä alati uudelleen, jotta se uudelleen juoksisi pois ja ulos: —

"— niin että kaikki nämä vuodet ovat itsensä kaltaisia, suurimmassa ja pienimmässäkin, — niin että me itse jokaisena suurena vuotena olemme itsemme kaltaisia, suurimmassa ja pienimmässäkin.

"Ja jos sinä nyt tahtoisit kuolla, oi Zarathustra: katso, me tiedämme myöskin, miten sinä silloin puhuisit itsellesi: — mutta sinun eläimesi pyytävät, että sinä et vielä kuolisi!

"Sinä puhuisit, ja vapisematta, pikemmin hengittäen kevyemmin autuudesta: sillä suuri taakka ja helle olisi otettu sinun hartioiltasi, sinä kärsivällisin! —

"Nyt minä kuolen ja katoan, sanoisit sinä, ja nyt minä olen 'ei-mikään'. Sielut ovat yhtä kuolevaisia kuin ruumiitkin.

"Mutta se syiden solmu palaa takaisin, johon minä olen takertunut, — se luo minut uudelleen! Minä itse kuulun iankaikkisen takaisintulon syihin.

"Minä tulen takaisin, tämän auringon kanssa, tämän maan kanssa, tämän kotkan kanssa, tämän käärmeen kanssa — en uuteen elämään tai parempaan elämään tai tämän kaltaiseen elämään:

"— minä tulen iankaikkisesti takaisin tähän yhtäläiseen ja samaan elämään, suurimmassa ja pienimmässäkin, jotta minä jälleen julistaisin kaikkien olioiden iankaikkisen takaisintulon, —

"— jotta minä jälleen puhuisin sanan suuresta maan- ja ihmisen-keskipäivästä, jotta minä jälleen julistaisin ihmisille yli-ihmisen.

"Minä puhuin sanani, minä murrun sanaani: niin tahtoo minun iankaikkinen osani —, julistajana minä käyn perikatoon!

"Hetki tuli nyt, että sortuva siunaa itseänsä. Näin päättyy
Zarathustran käyminen perikatoon." — —

Kun eläimet olivat puhuneet nämä sanat, vaikenivat ne ja odottivat, että Zarathustra sanoisi niille jotakin: mutta Zarathustra ei kuullut, että ne vaikenivat. Hän makasi hiljaa, silmät suljettuina, nukkuvan lailla, vaikka hän ei nukkunut: sillä hän puhui juuri sielunsa kanssa. Mutta kun käärme ja kotka huomasivat hänet sillä lailla vaiteliaaksi, kunnioittivat he suurta hiljaisuutta hänen ympärillään ja läksivät varovaisesti sieltä pois.

Suuresta kaipuusta.

Oi sieluni, minä opetin sinut sanomaan "tänään" niinkuin "kerran" ja "muinoin" ja tanssimaan piiritanssisi yli kaiken, jonka nimi on "täällä" ja "silloin" ja "tuolla".

Oi sieluni, minä lunastin sinut kaikista sopista, minä lakaisin sinut puhtaaksi pölystä, hämähäkeistä ja hämärästä.

Oi sieluni, minä pesin sinusta pois pienen häpeän ja soppi-hyveen ja sain sinut alasti seisomaan auringon silmien edessä.

Myrskyllä, jonka nimi on "henki", puhalsin minä aaltoilevan meresi yli; kaikki pilvet minä puhalsin sieltä pois, minä kuristin sen kuristajankin, jonka nimi on "Synti".

Oi sieluni, minä annoin sinulle oikeuden sanoa "ei" kuten myrsky, annoin oikeuden sanoa "on", kuten selkeä taivas sanoo: hiljaa kuten valo sinä seisot ja käyt nyt läpi kieltävien myrskyjen.

Oi sieluni, minä annoin sinulle takaisin vapauden luodun ja luomattoman ylitse: ja ken tuntee, niinkuin sinä sen tunnet, tulevaisien hekuman?

Oi sieluni, minä opetin sinulle sen halveksimisen, joka ei tule kuin madonpisto, suuren, rakastavaisen halveksimisen, joka eniten rakastaa siinä, missä se eniten halveksii.

Oi sieluni, minä opetin sinut niin houkuttelemaan, että sinä houkuttelet itse perustat puolellesi: auringon lailla, joka houkuttelee itse merenkin ylös korkeuteensa.

Oi sieluni, minä otin sinulta pois kaiken kuuliaisuuden, polvistumisen ja herraksi sanomisen; minä annoin sinulle itsellesi nimen "hädän kääntyminen" ja "kohtalo".

Oi sieluni, minä annoin sinulle uusia nimiä ja kirjavia leikkikaluja, minä kutsuin sinua "kohtaloksi" ja "piirien piiriksi" ja "ajan napanuoraksi" ja "taivaansini-kelloksi".

Oi sieluni, sinun maanvaltakuntasi minä annoin juoda kaiken viisauden, viisauden kaikkia uusia viinejä ja kaikkia sen ikivanhoja väkeviä viinejäkin.

Oi sieluni, kaiken auringon minä vuodatin sinun yllesi ja kaiken yön ja kaiken äänettömyyden ja kaiken kaipuun: — silloin sinä kasvoit minulle kuin viiniköynnös.

Oi sieluni, yltäkylläisenä ja raskaana sinä seisot nyt tuossa, viiniköynnös paisuvin utarein ja sullotuin ruskein kulta-viinirypälein: —

— onnesi sullomin ja pusertamin, runsaudesta odottaen ja häveliäänä vielä odotuksestasi.

Oi sieluni, nyt ei ole olemassa missään sielua, joka olisi rakastavaisempi ja laajempi ja avarampi? Missä olisi tulevaisuus ja menneisyys lähempänä toisiaan kuin sinussa?

Oi sieluni, minä annoin sinulle kaikki, ja käteni kaikki ovat sinuun tyhjentyneet: — ja nyt! Nyt sinä sanot hymyillen ja alakuloisesti: "Kenen meistä tulee kiittää? —

"— eikö antajan tule kiittää siitä, että ottaja otti? Eikö lahjoittaminen ole tarvetta? Eikö ottaminen ole — armahtamista?" —

Oi sieluni, minä ymmärrän sinun alakuloisuutesi hymyilyn: sinun yltäkylläisyytesi itse ojentaa nyt kaivaten kätensä!

Sinun täyteläisyytesi katselee yli kuohuvien merien ja etsii ja odottaa; yltäkylläisyyden kaipuu katselee sinun hymyilevästä silmien-taivaastasi.

Ja totisesti, oi sieluni! Ken näkisi sinun hymysi kyyneliin heltymättä? Enkelit itse heltyvät kyyneliin sinun hymysi kukkuraisesta hyvyydestä.

Sinun hyvyytesi ja hyvyyden-kukkurasi on se, mikä ei tahdo valittaa ja itkeä: ja kuitenkin halajaa, oi sieluni, sinun hymysi kyyneleitä ja sinun vapiseva suusi nyyhkytyksiä.

"Eikö kaikki itku ole valitusta? Ja kaikki valitus syytöstä?" Näin sinä puhut itsellesi, ja siksi sinä tahdot, oi sieluni, mieluummin hymyillä kuin tyhjentää kärsimyksesi.

— katkeriin kyyneliin tyhjentää kaiken kärsimyksesi täyteläisyytesi takia ja viiniköynnöksen kaiken himon viinitarhuriin ja hänen veitseensä!

Mutta ellet sinä tahdo itkeä, et itkeä purppuraista alakuloisuuttasi tyhjiin, niin sinun on pakko laulaa, oi sieluni! — katso, minä hymyilen itse, minä joka sinulle tätä ennustan:

— laulaa kuohuvin lauluin, kunnes kaikki meret vaikenevat, kuunnellakseen sinun kaipuutasi, —

— kunnes yli hiljaisten kaipaavien merien venhe leijailee, kultainen ihme, jonka kullan ympärillä kaikki hyvät häijyt kummalliset oliot hyppivät: —

— myöskin monet suuret ja pienet eläimet ja kaikki, jolla on kevyet ihmeelliset jalat, jotta se voi sinipunervia polkuja juosta, —

— tuon kultaisen ihmeen luo, vapaatahtoisen venheen luo ja hänen herransa: mutta se on viinitarhuri, joka vartoo timanttinen viinitarhaveitsi kädessään, —

— sinun suuri päästäjäsi, oi sieluni, tuo nimetön — jolle tulevaiset laulut vasta keksivät nimen! Ja totisesti nyt jo tuoksuu sinun hengityksesi tulevaisille lauluille, —

— nyt jo sinä hehkut ja uneksit, nyt jo sinä juot kaikista syvistä helisevistä lohdutuskaivoista, nyt jo lepää sinun alakuloisuutesi tulevaisten laulujen autuudessa! — —

Oi sieluni, nyt minä annoin sinulle kaiken ja myöskin viimeiseni, ja käteni kaikki ovat sinuun tyhjentyneet: että minä käskin sinun laulamaan, katso, se oli minun viimeiseni!

Että minä käskin sinun laulamaan, puhu nyt, puhu: kenen meistä nyt tulee — kiittää? — Mutta vielä paremmin: laula minulle, laula, oi sieluni! Ja minun anna kiittää! —

Näin puhui Zarathustra.

Toinen tanssilaulu.

l.

"Sinun silmääsi katselin äsken, oi Elämä: kultaa näin sinun yösilmässäsi kimmeltävän, — minun sydämeni seisattui tästä hekumasta:

"— kultaisen venheen näin välkkyvän öisillä vesillä, vaipuvan, haipuvan, tanssiin taipuvan venehen kultaisen!

"Minun jalkaani, tanssivimmaiseen, sa katsehen heitit, nauravan, kysyvän, sulavan keinu-katsehen:

"Kaks kertaa vain pienoisin käsin sa kosketit kalistimiisi — silloin jalkani keinui tanssivimmasta jo. —

"Mun kantani nousivat, varpaani kuuntelivat sua uteliaina: näet tanssijan korva se varpaan kärjess' on aina!

"Sua kohti ma juoksin: sa karkkosit silloin, säikkyvämieli; löi vastaani liitävän, liehuvan tukkas kiemura-kieli!

"Sua väistyin, sun tukkaas, mi käärmehtiväisenä taipuu; sa silloin jo seisoit, puoleksi kääntyin, silmässä kutsuva kaipuu.

"Sun katsettas tutkin — neuvoo käyriä teitä se käyrä; käyrillä teillä mun oppii jalkani — käymähän mutkin!

"Sua lähelläni pelkään, sua etäältä ma lemmin; mua pakenet — sa hurmani, mua hakenet — sa turmani: ma kärsin, vaan sun tähtes mitä kärsiä ma emmin!

"Sun kylmäs tulta liehtoo, sun vihas viekoittaa, sun pakos pauloin kiehtoo, sun pilkkas — liikuttaa:

"— ken ei sua vihais, suuri kutojatar paulan, kietojatar kaulan, sa kiusaavainen, etsiväinen, saavuttavainen! Ken ei sua lempis, sa viaton, maltiton, tuulinopsa, lapsensilmä syntinen nainen!

"Kunne viet mua nyt, sa ylin, sa yltiö, kunne? Ja jätät mun jälleen, et, sulo ilkimys, kiitosta tunne!

"Sua tanssien seuraan, vaikka sun jälkesi heikotkin ois! Miss' olet sa? Suo kätes mulle! Tai sormikin riittää vois!

"Täällä luolia, viitoja on: me joudumme pian harhaan! Seis! Etkö huomaa, ett' tulimme pöllöjen, yökköjen tarhaan?

"Sa pöllö! Sa yökkö! Minut ansaanko viet? Miss' oomme? Sa koirista haukkuvan ulvontas oppinut liet.

"Sa armaasti irvistät mulle nyt hammasten valkean sarjan, mua sinkoo päin pahat silmäsi alta kutrisen harjan!

"Yli kantojen, kivien tanssi käy jo; minä metsämies, — sinä tahdotko koirani olla — vai kaurisko?

"Nyt rinnallein! Ja nopsasti, sa laukkaaja ilkeäsisu! Nyt ylös ja yli!
— Voi! Minut itseni kaatoi juoksussa risu!

"Oi katso, ylväs, ma tässä makaan ja anon armoa! Sun kanssasi kulkisin kernaasti — ihanampia polkuja!

"— polkuja lemmen. Ne halki hiljaisten viitojen johtaa. Tai pitkin järven kalvoa: siell' leikki kultaisten kalojen hohtaa!

"Jo uuvut! Tuoll' lampaita käy ja on ruskoa ehtoon: sulo soidessa paimenhuilun on uinahtaa unen kehtoon.

"Jo uuvut niin kovin? Sinut kannan ma pois, mun auki on syli! Ja jos lie jano sun, — mulla jotain kyll' ois, mut ei mene se huultesi yli! —

"— Oi kirottu notkea käärme ja noita, mi vilkut! Miss' olet? Mut poskiini sun kätes jättänyt on punapilkut!

"Sun paimenes lammasmainen en tahdo olla ma! Sa noita, jos sulle lauloin, sa koht' olet — kirkuva!

"Sa tanssiva, kirkuva olet mun ruoskani iskuista! En unhoittanut kai ruoskaa? — Nyt kavahda!" —

2.

Silloin Elämä vastasi minulle näin ja peitti käsillään sirot korvansa:

"Oi Zarathustra! Älä läiskytä niin hirvittävästi ruoskaasi! Sinähän tiedät: melu surmaa ajatuksia, — ja juuri nyt minä saan tuollaisia hentoja ajatuksia.

"Kummastakaan meistä ei ole hyvään eikä pahaan. Tuollapuolen hyvän ja pahan me löysimme saaremme ja viheriän niittymme — me kaksi vain! Siksi meidän täytyy pitää toisistamme!

"Ja ellemme me rakasta toisiamme perinpohjin, — täytyykö sitten olla nurja toisiaan kohtaan, ellei rakasta toisiaan perinpohjin?

"Ja että minä pidän sinusta ja usein liian paljon, sen sinä tiedät: ja syynä siihen on se, että minä olen mustasukkainen sinun viisaudellesi. Oi, tuota mieletöntä vanhaa hupsua, viisautta!

"Jos sinun viisautesi kerran juoksisi luotasi pois, oi! silloin juoksisi pian minunkin rakkauteni sinun luotasi." —

Sitten katseli Elämä miettiväisesti taaksensa ja ympärillensä ja sanoi hiljaa: "Oi Zarathustra, sinä et ole minulle kylliksi uskollinen!

"Sinä et rakasta minua läheskään niin paljon, kuin sanot rakastavasi; minä tiedän, sinä ajattelet, että kohta tahdot hyljätä minut.

"On olemassa vanha raskas raskas mörisevä kello: sen mörinä kuuluu öisin aina ylös luolaasi saakka: —

"— kun sinä kuulet tämän kellon sydänyöllä lyövän tunteja, niin sinä ajattelet yhden ja kahdentoista lyönnin välillä sitä —

"— sinä ajattelet sitä, oi Zarathustra, minä tiedän sen, että tahdot hyljätä minut pian!" —

"Niin, vastasin minä viivytellen, mutta sinä tiedät myöskin —" Ja minä sanoin hänen korvaansa jotakin, keskelle hänen sekaisia keltaisia hulluja hiuskähäröitään.

"Sinä tiedät sen, oi Zarathustra? Sitä ei yksikään tiedä. — —"

Ja me katselimme toisiamme ja loimme silmämme vihreälle niitylle, jonka yli viileä ilta juuri juoksi. — Mutta sillä kertaa oli Elämä minulle rakkaampi kuin viisauteni kaikki milloinkaan oli ollut. —

Näin puhui Zarathustra.

3.

                    Yksi!
    Inehmo, oi!
                    Kaksi!
    Yön kellot mitä sulle soi?
                    Kolme!
    "Unt' untelon
                    Neljä!
    "ma nukuin —, väistyi uni pois: —
                    Viisi!
    "Syv' elo on,
                    Kuusi!
    "mitata päivän miel' ei vois.
                    Seitsemän!
    "Syv' itku sen —,
                    Kahdeksan!
    "syvempi vielä ilon-syys:
                    Yhdeksän!
    "Huol' itkee: kestä en!
                    Kymmenen!
    "Vaan ilon miel' on iäisyys —,
                    Yksitoista!
    "— on syvä, syvä iäisyys!"
                    Kaksitoista!

Seitsemän sinettiä.

(Eli: On- ja Aamen-laulu.)

1.

Jos minä tietäjä olen ja täynnä tietäjähenkeä, joka vaeltaa korkealla harjanteella kahden meren välissä, — vaeltaa menneen ja tulevaisen välissä kuin raskas pilvi, — helteisille alangoille vihamielisenä ja kaikelle, mikä väsynyttä on eikä osaa kuolla eikä elää:

Salamaksi valmistuneena pimeässä helmassa ja lunastavaksi valonsäteeksi, raskaana salamoista, jotka sanovat: on! nauravat: on! ennustaviksi salamansäteiksi valmistuneena: mutta autuas on näin kohtua-kantavainen! Ja totisesti, kauan täytyy sen raskaana ukkosilmana vuorella riippua, ken kerran on sytyttävä tulevaisuuden valon! —

Oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

2.

Jos minun suuttumukseni koskaan murti hautoja, tempasi pois rajakiviä ja vyörytti vanhoja rikottuja tauluja jyrkkiin syvyyksiin:

jos minun pilkkani koskaan puhalsi tomuksi lahoja sanoja ja minä saavuin kuin luuta yli ristihämähäkkien ja puhdistavana tuulena vanhoihin ummehtuneisiin hautakammioihin:

jos minä koskaan istuin riemuiten siellä, missä vanhoja jumalia lepää haudattuina, maailmaa siunaten, maailmaa rakastaen vanhojen maailmansoimaajain muistomerkkien vieressä: —

— sillä kirkkoja ja jumalanhautojakin minä rakastan, jos vain taivas puhtain silmin pilkistää niiden murtuneiden kattojen lomitse; kernaasti minä istun ruohon ja punaisen unikon lailla sortuneiden kirkkojen päällä —

oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

3.

Jos koskaan henkäys tuli minun tyköni luovasta henkäyksestä ja siitä taivaallisesta välttämättömyydestä, joka pakoittaa sattumatkin tanssimaan tähtitansseja:

jos minä koskaan nauroin luovan salaman naurua, jota teon pitkä jyrinä nurkuen, mutta kuuliaisena seuraa:

jos minä koskaan maan jumal-pöydän ääressä heitin arpaa jumalien kanssa, jotta maa vapisi ja repesi ja purskutti tulivirtoja: —

— sillä jumal-pöytä on maa, ja vapiseva luovista uusista sanoista ja jumal-heitoista: —

oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

4.

Jos minä joskus täysin siemauksin join siitä kuohuvasta höyste- ja sekoitusmaljasta, jossa kaikki oliot ovat hyvin sekoitettuina:

jos minun käteni joskus valoi kaukaisimman lähimmäksi, ja tulen hengeksi ja riemun kärsimyksesi ja pahimman parhaimmaksi:

jos minä itse olen rae siitä lunastavasta suolasta, joka saa aikaan sen, että kaikki oliot sekoittuvat hyvin sekoitusmaljassa: —

sillä on olemassa suola, joka sitoo hyvän pahaan; ja pahinkin on höystämisen ja viimeisen ylitsekuohumisen arvoinen: —

oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

5.

Jos minä olen merelle lempeä ja kaikelle, mikä meren lajia on, ja lempein silloin, kun se raivoisasti kiistää minua vastaan:

jos tuo etsiväinen riemu on minussa, joka ajaa purjeet löytämättömän perään, jos merelläkulkemisriemu on minussa:

jos minun riemuni koskaan huusi: "rannikko katosi, nyt kirposi viimeinen kahle minulta —

"— ääretön pauhaa minun ympärilläni, aavoina välkkyvät minulle avaruus ja aika, no niin! hyvä! vanha sydän!" —

oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

6.

Jos minun hyveeni on tanssijan hyve, ja minä usein hyppäsin tasajalkaa kulta-smaragdisessa hurmauksessa:

jos minun häijyyteni on naurava häijyys, joka viihtyy ruusukiehkurojen ja liljapensaiden seassa:

— naurussa näet sattuu kaikki paha yhteen, mutta pyhitettynä ja vapautettuna oman autuutensa kautta: —

ja jos tämä on minun A-ni ja O-ni, että kaikki raskas tulisi kevyeksi, ruumis kaikki tanssijaksi, henki kaikki linnuksi: ja totisesti, tämä on minun A-ni ja O-ni! —

oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

7.

Jos minä koskaan levitin hiljaisen taivaan ylitseni ja omilla siivillä omaan taivaaseen lensin:

jos minä leikkien uin syvissä valo-etäisyyksissä ja minun vapauteni tykö tuli linnun-viisaus: —

mutta niin puhuu linnun-viisaus: "katso, ei ole olemassa mitään yläpuolta, ei mitään alapuolta! Viskaa itsesi ylt'ympäri, ulospäin, taaksepäin, sinä kevyt! Laula! älä puhu enää!

"— eivätkö kaikki sanat ole tehdyt raskaita varten? Eivätkö kaikki sanat valhettele kevyelle? Laula, älä puhu enää!" —

oi miten palava kaipuu minulla täytyykään olla iäisyyteen ja sormuksien hääsormukseen, — takaisintulon sormukseen!

En ikinä vielä tavannut naista, jolta olisin lapsia halannut, — se olisi sitten oleva se nainen, jota minä rakastan: sillä sua rakastan, oi iäisyys!

Sua rakastan, oi iäisyys!

NÄIN PUHUI ZARATHUSTRA

NELJÄS JA VIIMEINEN OSA

Oi, missä on milloinkaan tapahtunut suurempia hulluuksia kuin sääliväisten joukossa? Ja mikä synnytti enemmän pahaa maailmaan kuin sääliväisten hulluudet?

    Voi kaikkia rakastavia, joilla ei ole kukkulaa, joka on
    yläpuolella heidän sääliään!

    Näin puhui perkele kerran minulle: "jumalallakin on helvettinsä:
    se on hänen rakkautensa ihmisiin."

    Ja äsken kuulin hänen sanovan tämän sanan: "jumala on kuollut;
    säälistään ihmisiin on jumala kuollut."

Näin puhui Zarathustra II, siv. 93 ja 94.

Hunajauhri.

— Ja jälleen kulki kuita ja vuosia yli Zarathustran sielun, eikä hän pitänyt siitä lukua; mutta hänen hiuksensa kävivät valkeiksi. Eräänä päivänä, kun hän istui kivellä luolansa edustalla ja hiljaa katseli ulos — sieltä näkyy nimittäin ulos merelle ja yli kiemurtelevien kuilujen —, silloin hänen eläimensä kulkivat mietiskeleväisinä hänen ympärillään ja asettuivat viimein hänen eteensä.

"Oi Zarathustra, sanoivat ne, tähystätkö sinä ehkä onneasi?" — "Mitä onnesta! vastasi hän, siitä on kauan kuin minä pyrin onneen, minä pyrin työhöni." — "Oi Zarathustra, sanoivat eläimet jälleen, sen sinä sanot niinkuin se, jolla on yltäkyllin hyvää. Etkö sinä lepää onnen taivaansinisessä meressä?" — "Te ilvehtijät, vastasi Zarathustra ja hymyili, kuinka hyvin te valitsitte tämän vertauksen! Mutta te tiedätte myöskin, että minun onneni on raskas, eikä niinkuin valuva aalto: se ahdistaa minua eikä tahdo minusta erota ja on kuin sulanut piki." —

Silloin hänen eläimensä kulkivat jälleen mietiskeleväisinä hänen ympärillään ja asettuivat sitten uudelleen hänen eteensä. "Oi Zarathustra, sanoivat ne, siitä se siis johtuu, että sinä itse käyt yhä keltaisemmaksi ja tummemmaksi, vaikka sinun tukkasi tahtoo näyttää valkealta ja pellavan kaltaiselta? Katsohan vaan, sinä olet takertunut pikeesi!" — "Mitä te sanotte, eläimeni, virkkoi Zarathustra ja nauroi, totisesti, minä herjasin, kun puhuin piestä. Niinkuin minulle tapahtuu, niin käy kaikille hedelmille, jotka kypsyvät. Hunaja minun suonissani on se, joka tekee vereni paksummaksi ja sieluni hiljaisemmaksi." — "Niin tulee olemaan, oi Zarathustra, vastasivat eläimet ja tunkeutuivat hänen luoksensa; mutta etkö tahdo tänään nousta korkealle vuorelle? Ilma on puhdas ja tänään näkee maailmaa enemmän kuin milloinkaan." — "Niin, eläimeni, vastasi hän, te neuvotte oivallisesti ja minun mieleni mukaan: minä tahdon tänään nousta korkealle vuorelle! Mutta pitäkää huoli, että minulla on hunajaa siellä tarjolla, keltaista, valkeaa, hyvää, jäänraikasta kaakkukultahunajaa. Sillä tietäkää, minä tahdon uhrata tuolla ylhäällä hunajauhrin." —

Mutta kun Zarathustra oli ylhäällä korkeudessa, lähetti hän eläimet kotia, jotka olivat seuranneet häntä, ja huomasi, että oli nyt yksin: — silloin hän nauroi sydämensä pohjasta, katseli ympärillensä ja puhui näin:

Että minä puhuin uhrista ja hunajauhrista, puheeni viekkaus se oli vain ja, totisesti, hyödyllinen hulluus! Täällä ylhäällä minä voin puhua vapaammin kuin erakkoluolan ja erakko-kotieläinten edessä.

Miksi uhrata! Minä tuhlaan sen, mitä minulle lahjoitetaan, minä tuhatkätinen tuhlaaja: kuinka minä uskaltaisin kutsua sitä — uhriksi!

Ja kun minä halasin hunajaa, halasin minä vain syöttiä ja suloista mettä ja limaa, jota mörykarhutkin ja kummalliset äreät häijyt linnut kielellään tavoittelevat:

— parhainta syöttiä, sellaista mitä metsästäjät ja kalastajat tarvitsevat. Sillä jos maailma on kuin pimeä eläinmetsä ja kaikkien kesyttömien metsästäjien huvipuisto, niin se näyttää minusta vielä enemmän ja pikemmin pohjattomalta ja rikkaalta mereltä,

— mereltä, joka on täynnä kirjavia kaloja ja äyriäisiä, joita jumalatkin saattaisivat himoita, niin että tulisivat kalastajiksi ja verkonvirittäjiksi tällä merellä: niin rikas on maailma ihmeistä, suurista ja pienistä!

Varsinkin ihmismaailma, ihmismeri: — sitä kohti minä heitän nyt kultaisen ongenvapani ja puhun: aukene, ihmissyvänne!

Aukene ja viskaa minulle kalasi ja välkkyvät äyriäisesi! Parhaimmalla syötilläni minä houkuttelen tänään itselleni kummallisimmat ihmiskalat!

— vieläpä onnenikin minä heitän ulos kaikkiin avaruuksiin ja etäisyyksiin, aamunkoiton, keskipäivän ja sen mailleenmenon välissä, jotta monet ihmiskalat oppisivat tempomaan ja pyristelemään minun onnessani,

kunnes heidän täytyy, purren minun terävää kätkettyä koukkuani, nousta ylös minun korkeuteeni, nuo kirjavimmat kuilukalat kaikkein pahanilkisimmän ihmistenkalastajan tykö.

Tämä minä näet olen alkujen alusta saakka, vetäväinen, puoleensavetäväinen, ylösvetäväinen, vetäjä, kasvattaja ja kurittaja, joka kerran ei puhunut turhaan itselleen: "Tule siksi, mikä olet!"

Siis tulkoot ihmiset tästälähin ylös minun luokseni: sillä minä odotan vielä merkkejä, että minun alasastumiseni aika on läsnä, vielä minä en itse laskeudu, kuten minun täytyy ihmisten joukossa.

Siksi minä odotan täällä, viekkaana ja ilkkuvana korkeilla vuorilla, en kärsimättömänä, en kärsivällisenä, vaan pikemmin sellaisena, joka on unhoittanut kärsivällisyydenkin, — koska hän ei enää "kärsi".

Minun kohtaloni näet antaa minulle aikaa: se kai unhoitti minut! Vai istuuko se varjossa suuren kiven takana ja pyydystää kärpäsiä?

Ja totisesti, minä pidän siitä, iankaikkisesta kohtalostani, siksi että se ei kiihoita ja ahdista minua, vaan antaa minulle aikaa kujeisiin ja häijyyksiin: niin että minä tänään nousin kalanpyyntiin tälle korkealle vuorelle.

Pyydystikö yksikään ihminen ikinä kaloja korkealla vuorella? Ja jos se onkin hulluutta, mitä täällä ylhäällä tahdon ja toimitan: parempi täällä kuin että tuolla alhaalla kävisin odotuksesta juhlalliseksi ja vihreäksi ja keltaiseksi —

— pöyhkeileväksi äkäparraksi odotuksesta, pyhäksi ulvovaksi myrskyksi vuorilta, kärsimättömäksi, joka huutaa alas laaksoihin "kuulkaa, tai minä vitson teitä jumalan ruoskalla!"

Ei siksi, että minä olisin nurja tuollaisia suuttuneita kohtaan: he ovat kyllin hyviä minun nauraakseni heille! Kärsimättömiä heidän täytyy jo ollakin, näiden suurien hätärumpujen, jotka tänään taikka eivät milloinkaan saa suunvuoroa!

Mutta minä ja kohtaloni — me emme puhu tätäpäivää varten, me emme puhu myöskään "ei-milloista" varten: meillä on puhumiseen kärsivällisyyttä ja aikaa ja yliaikaa. Sillä kerran sen täytyy kuitenkin tulla eikä saa käydä ohitse.

Kenen täytyy kerran tulla eikä saa käydä ohitse? Meidän suuren Hazaramme: se on meidän suuren etäisen ihmisvaltakuntamme, tuhatvuotisen Zarathustravaltakunnan — —

Kuinka etäällä tuollainen "etäinen" on? mitä se koskee minuun! Mutta senvuoksi se ei ole minulle vähemmän varma, — molemmin jaloin minä seison varmana tällä pohjalla,

— ikuisella pohjalla, kovalla alkuvuorella, tällä korkeimmalla kovimmalla alkuvuorella, jonka luo kaikki tuulet tulevat kuin säänjakajan luo, kysyen Missä? ja Mistä? ja Minnepäin?

Täällä naura, naura, kirkas terve häijyyteni! Korkeilta vuorilta viskaa alas välkkyvä pilkkanaurusi! Houkuttele välkkeelläsi minulle ihanimmat ihmiskalat!

Ja mikä kaikissa merissä on minun omaani, mikä kaikissa olioissa on minua varten — kalasta se minulle ylös: sitä minä odotan, pahanilkisin kaikista kalastajista.

Ulos, ulos, koukkuni! Sisään, alas, onneni syötti! Vihmo suloisin kasteesi, minun sydämen-hunajani! Pure, koukkuni, kaiken mustan murheen vatsaan!

Ulos, ulos, silmäni! Oi kuinka monet meret minun ympärilläni, mitkä sarastavat ihmistulevaisuudet! Ja ylläni — mikä ruusunpunainen hiljaisuus! Mikä pilvetön äänettömyys!

Hätähuuto.

Seuraavana päivänä Zarathustra istui jälleen kivellään luolan edustalla, sillä aikaa kuin hänen eläimensä kuljeksivat ympäri maailmalla hankkiakseen kotia uutta ravintoa, myöskin uutta hunajaa: sillä Zarathustra oli käyttänyt ja tuhlannut vanhan hunajan aina viimeiseen jyväseen saakka. Mutta kun hän siinä näin istui, kädessään keppi, ja piirusti vartalonsa varjoa maahan, mietiskellen, ja totisesti! ei itseänsä eikä varjoaan — silloin hän pelästyi yht'äkkiä ja hykistyi kokoon: sillä hän näki varjonsa vieressä toisen varjon. Ja kun hän nopeasti katseli ympärilleen ja nousi pystyyn, katso, silloin hänen vieressään seisoi tietäjä, sama joka kerran oli syönyt ja juonut hänen pöytänsä ääressä, suuren väsymyksen julistaja, joka opetti: "kaikki on yhtäläistä, ei kannata, maailma on vailla tarkoitusta, tietäminen tukahuttaa." Mutta hänen kasvonsa olivat sillä välin muuttuneet; ja kun Zarathustra katseli häntä silmiin, kauhistui hänen sydämensä uudelleen: niin monta huonoa julistusta ja tuhkanharmaata salamaa kulki hänen kasvojensa yli.

Tietäjä, joka oli havainnut, mitä Zarathustran sielussa tapahtui, pyyhki kädellään kasvojansa, ikäänkuin olisi tahtonut pyyhkiä pois sen; samoin teki Zarathustrakin. Ja kun molemmat olivat täten vaieten koonneet ja vahvistaneet mielensä, ojensivat he toisilleen kätensä merkiksi siitä, että tahtoivat jälleen tuntea toisensa.

"Ole tervetullut, sanoi Zarathustra, sinä suuren väsymyksen tietäjä, turhaan et ole kerran ollut minun ateria- ja kestiystäväni. Syö ja juo tänäänkin luonani ja suo anteeksi, että tyytyväinen vanha mies istuutuu kanssasi pöytään!" — "Tyytyväinen vanha mies? vastasi tietäjä pudistaen päätään: mutta ken olletkin tai tahdot olla, oi Zarathustra, sinä olet ollut täällä ylhäällä niin kauan kuin saat olla — sinun venheesi ei ole enää kauan oleva kuivalla maalla!" — "Olenko minä sitten kuivalla maalla?" kysyi Zarathustra nauraen. — "Aallot vuoresi ympärillä, vastasi tietäjä, nousevat nousemistaan, suuren hädän ja murheen aallot: ne tulevat pian nostamaan sinunkin venheesi ja kantamaan sinut pois." — Zarathustra vaikeni tämän jälkeen ja ihmetteli. — "Etkö kuule vielä mitään? jatkoi tietäjä: eikö syvyydestä kuulu kohinaa ja kuohua ylös?" — Zarathustra vaikeni uudelleen ja kuunteli: silloin hän kuuli pitkän, pitkän huudon, jonka kuilut viskasivat toisilleen ja antoivat jälleen takaisin, sillä yksikään ei tahtonut pitää sitä omanaan: niin pahalta se kaikui.

"Sinä huono julistaja, sanoi Zarathustra viimein, se on hätähuuto ja ihmisen huuto, se mahtaa nousta jostakin mustasta merestä. Mutta mitä koskee minuun ihmishätä! Minun viimeinen syntini, joka minulle säästettiin, — tiedätkö sinä, mikä sen nimi on?"

— "Sääli! vastasi tietäjä ylitulvivasta sydämestä ja kohotti molemmat kädet ylös — oi Zarathustra, minä olen tullut viettelemään sinua viimeiseen syntiisi!" —

Ja tuskin nämä sanat olivat sanotut, silloin kajahti huuto uudelleen, ja kauemmin ja ahdistuneemmin kuin ennen, myöskin paljon lähempänä. "Kuuletko? Kuuletko, oi Zarathustra? huusi tietäjä, sinua koskee huuto, sinua se kutsuu: tule, tule, tule, on aika, on tärkin aika!" —

Zarathustra vaikeni tämän jälkeen, hämmennyksissään ja järkytettynä; viimein hän kysyi niinkuin se, joka viipyy ajatuksissaan: "Ja ken on se, joka huutaa minua tuolla?"

"Mutta sinähän tiedät sen, vastasi tietäjä kiivaasti, miksi sinä kätket itsesi? Korkeampi ihminen on se joka huutaa sinua!"

"Korkeampi ihminen? huusi Zarathustra kauhuissaan: mitä hän tahtoo? Mitä hän tahtoo? Korkeampi ihminen! Mitä hän täältä tahtoo?" — ja hänen ihonsa peittyi hiestä.

Mutta tietäjä ei vastannut Zarathustran tuskaan, vaan kuunteli ja kuunteli kohti syvyyttä. Mutta kun siinä oli kauan äänetöntä, käänsi hän katseensa takaisin ja näki Zarathustran seisovan ja vapisevan.

"Oi Zarathustra, alkoi hän surullisella äänellä, sinä et seiso siinä kuten sellainen, jonka onni tekee pyöräpääksi: sinun on pakko tanssia, jotta et kaatuisi kumoon!

"Mutta jos sinä tahtoisit tanssiakin minun edessäni ja hyppiä kaikki syrjähyppysi: kenkään ei ole uskaltava sanoa minulle: 'Katso, täällä tanssii viimeinen iloinen ihminen!'

"Turhaan tulisi ylös tähän korkeuteen se, joka etsisi häntä täältä: luolia hän löytäisi kyllä ja takaluolia, piilopaikkoja piiloutuneille, mutta ei onnenkuiluja ja aarreaittoja ja uusia kultasuonia.

"Onni — kuinka voisi löytää onnea tuollaisten hautautuneitten ja erakoitten luota! Täytyykö minun etsiä viimeistä onnea autuailta saarilta ja etäältä unhoitettujen merien keskeltä?

"Mutta kaikki on yhtäläistä, ei kannata, mikään etsiminen ei auta, autuaita saariakaan ei ole enää olemassa!" —

Näin huokasi tietäjä; mutta hänen viimeisen huokauksensa aikana tuli Zarathustra jälleen kirkkaaksi ja varmaksi, ikäänkuin se, joka syvästä kuilusta saapuu ylös valoon. "Ei! Ei! Kolmasti ei! huusi hän voimakkaalla äänellä ja siveli partaansa — sen tiedän minä paremmin! Autuaita saaria on vielä olemassa! Vaiti siitä, sinä huokaileva surusäkki!

"Ole lorisematta siitä, sinä sadepilvi aamupäivällä! Enkö minä seiso tässä jo märkänä sinun murheestasi ja valeltuna kuin koira?

"Nyt minä ravistelen itseäni ja juoksen tieheni, jotta tulisin jälleen kuivaksi: sitä sinun ei tarvitse ihmetellä! Näytänkö minä sinusta epäkohteliaalta? Mutta täällä on minun hovini.

"Mutta mitä sinun korkeampaan ihmiseesi tulee: hyvä! minä etsin hänet heti noista metsistä: sieltä kuului hänen huutonsa. Ehkä häntä ahdistaa petoeläin siellä.

"Hän on minun alueellani: täällä ei ole mitään pahaa tapahtuva hänelle! Ja totisesti, minun luonani on monia petoeläimiä." —

Lausuen nämä sanat kääntyi Zarathustra lähteäkseen. Silloin puhui tietäjä: "Oi Zarathustra, sinä olet veijari!

"Minä tiedän sen jo: sinä tahdot päästä minusta! Mieluummin sinä juokset metsissä ja väijyt petoeläimiä!

"Mutta mitä apua sinulla on siitä? Illalla sinä tulet kuitenkin saamaan minut jälleen; sinun omassa luolassasi minä tulen istumaan, kärsivällisenä ja raskaana kuin pölkky — ja odottamaan sinua!"

"Niin tapahtukoon! huusi Zarathustra taaksensa kulkiessaan pois: ja mitä luolassani on minun omaani, se on sinunkin, kestiystäväni!

"Mutta jos sinä löytäisit hunajaakin sieltä, hyvä! niin nuole se vain, sinä mörykarhu, ja sulostuta sielusi! Illalla me näet tahdomme olla molemmat hyvällä tuulella,

"— hyvällä tuulella ja iloisina siitä, että tämä päivä kului umpeen! Ja sinä itse olet tanssiva minun laulujeni mukaan minun tanssikarhunani.

"Sinä et usko sitä? Sinä pudistat päätäsi? No niin! Hyvä! Vanha karhu!
Mutta minäkin — olen tietäjä."

Näin puhui Zarathustra.

Puhelu kuninkaitten kanssa.

l.

Zarathustra ei ollut vaeltanut vielä tuntiakaan vuorillaan ja metsissään, silloin hän näki yht'äkkiä eriskummallisen juhlakulkueen. Juuri sitä tietä, jota hän aikoi alas, tuli kaksi kuningasta käyden, kruunuin ja purppuravöin koristeltuina ja kirjavina kuin flamingo-linnut: he ajoivat kuormitettua aasia edellään. "Mitä nämä kuninkaat tahtovat minun valtakunnassani?" puhui Zarathustra hämmästyen sydämelleen ja piiloutui kiireesti pensaan taakse. Mutta kun kuninkaat ennättivät siihen paikkaan, missä hän oli, sanoi hän puoliääneen, ikäänkuin se, joka puhuu itsekseen: "Kummallista! Kummallista! Kuinka se sopii yhteen? Kaksi kuningasta minä näen — mutta ainoastaan yhden aasin!"

Silloin molemmat kuninkaat seisattuivat, hymyilivät, katselivat sitä paikkaa kohti, josta ääni kuului, ja katsoivat sitten toisiaan kasvoihin. "Sellaista ajatellaan kyllä meidänkin joukossamme, sanoi oikeanpuolinen kuningas, mutta sitä ei lausuta julki."

Mutta vasemmanpuolinen kuningas kohautti olkapäitään ja vastasi: "Se on ehkä joku vuohipaimen. Tai erakko, joka on elänyt liian kauan kallioiden ja puiden keskellä. Ei lainkaan seuraa, se näet turmelee myöskin hyvät tavat."

"Hyvät tavat? vastasi toinen kuningas mielipahoillaan ja katkerana: mitä me sitten lähdimme pakoon? Emmekö 'hyviä tapoja'? 'Hyvää seuraamme'?

"Mieluisempaa, totisesti, on elää erakkojen ja vuohipaimenien joukossa kuin yhdessä kullatun väärän maaliposkisen roskaväkemme kanssa, — vaikka sen nimi on hyvä seura',

"— vaikka sen nimi on 'aateli'. Mutta sen keskuudessa on kaikki väärää ja mätää, etupäässä veri, kiitos vanhojen pahojen tautien ja vielä huonompien lääkitystaiturien.

"Parhain ja mieluisin on minulle tänään terve talonpoika, karkea, viekas, itsepintainen, kestäväinen: se on tänään ylhäisin laji.

"Talonpoika on tänään parhain; ja talonpoikaislajin tulisi olla herra! Mutta nyt on roskaväen valtakunta, minä en anna kuvitella enää itselleni mitään. Mutta roskaväki, se on: sekasotku.

"Roskaväki-sekasotku: siinä on kaikkea sikin sokin, pyhimyksiä ja lurjuksia, junkkareita ja juutalaisia ja jok'ainoa eläin Nooan arkista.

"Hyvät tavat! Kaikki on meidän keskuudessamme väärää ja mätää. Kukaan ei osaa enää kunnioittaa: heidän kunnianosotuksiaan me juuri pakenemme. He ovat maireita tungettelevaisia koiria, he kultaavat palmunlehdet.

"Tämä inho tukahuttaa minut, että me kuninkaat itse kävimme vääriksi, peitetyiksi ja valhepukuun puetuiksi vanhalla kellastuneella isoisän-loistolla, muistorahoiksi tyhmimmille ja viekkaimmille ja kaikille, jotka tänään kaupustelevat vallalla!

"Me emme ole ensimäisiä — ja meidän täytyy kuitenkin merkitä sitä: tähän petokseen me olemme viimein kyllästyneet ja ruvenneet inhoamaan sitä.

"Roskaväen tieltä me väistyimme, kaikkien noiden kirkujien ja kirjoitus-likakärpästen, kaupustelijalöyhkän, kunnianhimonpyristelyn, huonon hengityksen —: hyi, elää roskaväen joukossa,

"— hyi, merkitä ensimäistä roskaväen joukossa! Oi iljetys! iljetys! iljetys! Mitä enää meistä kuninkaista!" —

"Sinun vanha sairautesi kohtaa sinua jälleen, sanoi nyt vasemmanpuolinen kuningas, iljetys kohtaa sinua jälleen, poloinen veljeni. Mutta sinähän tiedät, että meillä on kuuntelija."

Heti nousi Zarathustra, joka oli avannut suun ja silmät selki seljälleen tämän puheen aikana, piilopaikastaan, astui kuningasten eteen ja aloitti:

"Ken teitä kuuntelee, ken teitä kernaasti kuuntelee, te kuninkaat, hänen nimensä on Zarathustra.

"Minä olen Zarathustra, joka kerran puhuin: 'mitä enää kuninkaista!' Suokaa minulle anteeksi, minä iloitsin, kun te sanoitte toisillenne: 'mitä enää meistä kuninkaista!'

"Mutta täällä on minun valtakuntani ja minun herruuteni: mitä te saattanette etsiä minun valtakunnastani? Mutta ehkä te löysitte matkalla sen, mitä minä etsin: nimittäin korkeamman ihmisen."

Kun kuninkaat kuulivat tämän, löivät he rintojaan ja huusivat yhdestä suusta: "meidät on tunnettu!

"Tämän sanan miekalla sinä isket rikki meidän sydämemme sankimman pimeyden. Sinä huomasit meidän hätämme, sillä katso! Me olemme matkalla siksi, että löytäisimme korkeamman ihmisen —

"— ihmisen, joka on korkeampi kuin me: vaikka me olemme kuninkaita. Hänelle me viemme tämän aasin. Korkein ihminen on näet oleva maan päällä myöskin korkein herra.

"Ei ole olemassa mitään kovempaa onnettomuutta kaikessa ihmiskohtalossa, kuin jos maan mahtavat eivät ole myöskin ensimäisiä ihmisiä. Silloin käy kaikki vääräksi ja nurinkuriseksi ja luonnottomaksi.

"Ja jos he ovat perin viimeisiä ja enemmän eläimiä kuin ihmisiä: silloin roskaväen arvo nousee nousemistaan, ja vieläpä roskaväki-hyve puhuu viimein: 'katso, minä yksin olen hyve!' —

"Mitä minä kuulinkaan? vastasi Zarathustra, mikä viisaus kuninkailla! Minä olen ihastuksissani, ja, totisesti, minua haluttaa tehdä runo siitä: —

"— tulkoon siitä myös runo, joka ei ole jokaisen korville kelvollinen. Minä olen jo kauan sitten unhoittanut kursailemisen pitkille korville. No niin! Hyvä!"

(Mutta tässä tapahtui, että aasikin puhkesi puhumaan: mutta se sanoi selvästi ja pahansisuisesti J-A-A.)

    Kerran — armon vuonna ensimäisenä kai —
    Sibylla, viinittä juopuin, sanoiksi sai:
    "Nyt käy nurin päin!
    Ei matalassa viel' ollut maailma näin!
    Voi, Rooma suur' on nyt naurava porttolan nainen,
    ja Caesar elukka, jumala — juutalainen!"

2.

Tästä Zarathustran runosta kuninkaat iloitsivat; mutta oikeanpuolinen kuningas puhui: "oi Zarathustra, kuinka hyvin me teimme, kun läksimme sinua katselemaan!

"Sinun vihollisesi näyttivät nimittäin meille kuvasi omassa kuvastimessaan: siitä sinä silmäilit perkeleen irvinaamalla ja pilkallisesti nauraen: niin että me pelkäsimme sinua.

"Mutta mitä apua siitä! Yhä uudelleen sinä pistit lauseillasi meitä korvaan ja sydämeen. Silloin me puhuimme viimein: mitä siitä, minkä näköinen hän on!

"Meidän täytyy saada kuulla häntä, häntä joka opettaa: 'teidän tulee rakastaa rauhaa välikappaleena uuteen sotaan. Ja lyhyttä rauhaa enemmän kuin pitkää!'

"Kukaan ei puhunut milloinkaan niin sotaisia sanoja: 'Mikä on hyvää? Olla urhoollinen on hyvää. Hyvä sota on se, joka jokaisen asian pyhittää!'

"Oi Zarathustra, meidän isiemme veri liikahti ruumiissamme kun kuulimme nämä sanat: se oli kuin kevään puhetta vanhoille viinitynnyreille.

"Kun miekat juoksivat sikin sokin kuin punatäpläiset käärmeet, silloin meidän isämme mielistyivät elämään; kaiken rauhan aurinko tuntui heistä voimattomalta ja laimealta, mutta pitkä rauha tuotti häpeää.

"Kuinka he huokasivat, meidän isämme, kun he näkivät seinällä salamankirkkaita kuivuneita miekkoja! Niiden lailla he janosivat sotaa. Miekka näet tahtoo juoda verta ja säihkyy himosta." — —

— Kun kuninkaat sellaisella innolla puhuivat ja lavertelivat isiensä onnesta, valtasi Zarathustran sangen suuri halu pilkata heidän intoaan: sillä nähtävästi ne olivat hyvin rauhallisia kuninkaita, jotka hän näki edessään, tuollaisia, joilla oli vanhat ja hienot kasvot. Mutta hän voitti itsensä. "Hyvä! puhui hän, tuonne ylös käy tie, siellä on Zarathustran luola; ja tällä päivällä on oleva pitkä ilta! Mutta nyt kutsuu eräs hätähuuto minua kiireellisesti teidän tyköänne.

"Minun luolalleni on kunniaksi, jos kuninkaat tahtovat istua siinä ja odottaa: mutta epäilemättä, te saatte kauan odottaa!

"No niin! Mitä siitä! Missä oppii tänään paremmin odottamaan kuin hoveissa? Ja kaikki hyve, mikä on jäänyt kuninkaille tähteeksi, — eikö sen nimi ole tänään: osata-odottaa?" —

Näin puhui Zarathustra.

Veri-iili.

Ja Zarathustra kulki mietiskellen etemmäksi ja syvemmälle, läpi metsien ja ohi rämeisten maiden; mutta niinkuin jokaiselle tapahtuu, joka miettii vaikeita asioita, niin hän polkaisi äkkiarvaamatta erästä ihmistä. Ja katso, silloin sähähti vasten hänen kasvojaan yhdellä erää tuskanhuuto ja kaksi kirousta ja parikymmentä ilkeätä herjasanaa: niin että hän peljästyksissään kohotti sauvan ja iski vielä tuota tallattua kohti. Mutta heti senjälkeen malttoi hän mielensä; ja hänen sydämensä nauroi hulluudelle, jonka hän juuri oli tehnyt.

"Suo anteeksi, sanoi hän tallatulle, joka kiukkuisena oli noussut pystyyn ja istuutunut, suo anteeksi ja salli ennen kaikkea yksi vertaus.

"Niinkuin vaeltaja, joka uneksii etäisistä asioista, äkkiarvaamatta survaisee tyhjällä kadulla nukkuvaa koiraa, joka makaa auringonpaahteessa:

"— niinkuin silloin molemmat hypähtävät pystyyn, karkaavat kohti toisiaan, verivihollisten lailla, nuo kaksi kuolemakseen peljästynyttä: näin tapahtuu meille.

"Ja kuitenkin! Ja kuitenkin — miten vähän puuttui, että he olisivat hyväilleet toisiansa, tuo koira ja tuo yksinäinen! Sillä molemmathan he ovat — yksinäisiä!"

— "Ken sinä lienetkin, sanoi tallattu yhä vielä vihoissaan, sinä loukkaat vertauksellasikin minua, etkä ainoastaan jalallasi, katso vain, olenko minä mikään koira?" — ja näin sanoen istuva nousi ja veti paljaan käsivartensa lammikosta. Ensin hän oli näet maannut pitkänään maassa, kätkettynä ja mahdottomana tuntea niinkuin ne, jotka väijyvät lammikko-otuksia.

"Mutta mitä sinä teetkään!" huusi Zarathustra peljästyneenä, sillä hän näki, että paljaasta käsivarresta vuoti paljon verta, — "mitä sinulle on tapahtunut? Puriko sinua, poloinen, joku ilkeä eläin?"

Vertavuotava nauroi, yhä vielä suutuksissaan: "Mitä se sinuun koskee! sanoi hän ja tahtoi poistua. Täällä minä olen kotona ja omassa valtakunnassani. Kysyköön minulta, ken kysyä tahtoo: mutta tolvanalle minä tuskin vastaan."

"Sinä erhetyt, sanoi Zarathustra sääliväisesti ja pidätti hänet, sinä erhetyt: täällä sinä et ole kotonasi, vaan minun valtakunnassani, ja täällä sinulle ei ole mitään pahaa tapahtuva.

"Mutta kutsu minua vain miksi tahdot — minä olen se, mikä minun täytyy olla. Minä itse kutsun itseäni Zarathustraksi.

"No niin! Tuonne ylös käy tie Zarathustran luolaan: se ei ole kaukana, — etkö tahdo luonani hoitaa haavojasi?

"Sinun on käynyt huonosti, poloinen, tässä elämässä: ensin sinua puri eläin, ja sitten — tallasi sinua ihminen!" — —

Mutta kun tallattu kuuli Zarathustran nimen, muuttui hän. "Mitä minulle tapahtuukaan! huudahti hän, kenestä muusta minä tässä elämässä välitän enää kuin tästä yhdestä ihmisestä, nimittäin Zarathustrasta, ja tästä yhdestä eläimestä, joka verestä elää, veri-iilistä?

"Veri-iilin tähden minä makasin tämän lammikon ääressä kuin kalastaja, ja jo oli sattunut minun ojennettuun käteeni kymmenen puremaa, silloin juuri purihe vielä ihanampi veri-iili minun vereeni, Zarathustra itse!

"Oi onnea! Oi ihmettä! Ylistetty olkoon tämä päivä, joka houkutteli minut tämän lammikon luo! Ylistetty olkoon parhain elävin kuppasarvi, joka tänään elää, ylistetty olkoon suuri omantunnon veri-iili Zarathustra!" —

Näin puhui tallattu; ja Zarathustra iloitsi hänen sanoistaan ja niiden hienosta kunnioittavasta laadusta. "Ken sinä olet? kysyi hän ja ojensi hänelle käden, meidän keskemme on paljon selitettävää ja rohkaistavaa: mutta minusta näyttää, että jo tulee puhdas kirkas päivä."

"Minä olen hengeltä tunnollinen, vastasi kysytty, ja hengen asioita ei yksikään ota ankarammin, ahtaammin ja kovemmin kuin minä, lukuunottamatta Zarathustraa itseään, jolta olen sen oppinut.

"Mieluummin olla mitään tietämättä, kuin tietää paljon puoliksi!
Mieluummin olla ominpäinsä narri, kuin viisas vieraan mieltä myöten!
Minä — tunkeudun pohjaan:

"— mitä siitä, onko se suuri tai pieni? Onko sen nimi helvetti tai taivas. Kämmenen levyinen pohja on minulle kylliksi: kunhan se vain on todella pohjaa ja perustaa!

"— kämmenen leveys pohjaa: sen päällä voi seisoa! Todellisessa tieto-tieteessä ei ole olemassa mitään suurta eikä mitään pientä!"

"Niinpä sinä ehkä olet veri-iilin tuntija? kysyi Zarathustra; ja sinä tutkit veri-iiliä aina viimeisiin perustoihin saakka, sinä tunnollinen?"

"Oi Zarathustra, vastasi tallattu, se olisi liian suunnatonta, kuinka minä uskaltaisin ryhtyä siihen!

"Mutta se ala, minkä mestari ja tutkija minä olen, on veri-iilin aivot: — se on minun maailmani!

"Ja se myöskin on maailma! Mutta suo anteeksi, että minun ylpeyteni puuttuu tässä puheeseen, sillä tässä minulla ei ole vertaista. Senvuoksi minä sanoin: 'täällä minä olen kotona!'

"Kuinka kauan minä jo olenkaan tutkinut tätä yhtä ainoata, veri-iilin aivoja, jotta tuo liukas totuus ei pääsisi käsistäni! Täällä on minun valtakuntani!

"— Siksi minä heitin pois kaiken muun, siksi minulle kävi kaikki muu yhdentekeväksi; ja aivan minun tietoni vieressä lepää minun musta tietämättömyyteni.

"Minun henkeni omatunto vaati, että minä tiedän yhden enkä muutoin tiedä mitään: minua inhoittaa kaikki hengeltä puolinaiset, kaikki sumuiset, haihattelevaiset, haaveksivaiset.

"Missä minun rehellisyyteni taukoo, siinä minä olen sokea ja tahdon ollakin sokea. Mutta missä minä tahdon tietää, siinä tahdon olla myös rehellinen, nimittäin kova, ankara, ahdas, julma, heltymätön.

"Että sinä kerran puhuit, oi Zarathustra: 'Henki on se elämä, joka itse uurtaa elämää', se vei ja vietteli minut sinun oppiisi. Ja totisesti, omalla verelläni minä lisäsin omaa tietämistäni!"

— Kuten omin silmin näemme, keskeytti Zarathustra; sillä yhä vielä vuoti tunnollisen paljaasta käsivarresta verta. Siihen näet oli pureutunut kiinni kymmenen veri-iiliä.

"Oi sinä kummallinen toveri, kuinka paljon tämä näky opettaa minulle, nimittäin sinä itse! Ja ehkä en haluaisi vuodattaa kaikkea sinun ankariin korviisi!

"No niin! Niinpä erotkaamme tässä! Kuitenkin tahtoisin kernaasti tavata sinua jälleen. Tuonne ylös käy tie minun luolaani: tänä yönä sinä olet oleva siellä minun rakas vieraani!

"Kernaasti minä tahtoisin myöskin hyvittää ruumiillesi, että Zarathustra tallasi sinua: mietin tätä asiaa. Mutta nyt minua kutsuu eräs hätähuuto kiireesti sinun luotasi." —

Näin puhui Zarathustra.

Loihtija.

l.

Mutta kun Zarathustra kiersi erään kallion kulmitse, silloin hän näki, ei kaukana allansa, samalla tiellä, ihmisen, joka viskoi jäseniään kuin raivotautinen ja syöksyi viimein suin päin maahan. "Seis! puhui Zarathustra silloin sydämelleen, tuon tuolla täytynee olla korkeampi ihminen, häneltä lähti tuo ilkeä hätähuuto, — minä tahdon katsoa onko tässä apu mahdollinen!" Mutta kun hän juoksi sille paikalle, missä ihminen makasi maassa, löysi hän vapisevan vanhan miehen, jolla oli tuijottavat silmät; ja miten paljon Zarathustra ponnistelikaan saadakseen hänet pystyyn ja asetetuksi jälleen jalkeille, oli se turhaa. Myöskään ei onneton näyttänyt huomaavan, että kukaan oli hänen tykönään; pikemmin hän silmäili ympärilleen tehden liikuttavia eleitä, ikäänkuin olisi ollut kaikkien hylkäämä ja yksinäistynyt. Mutta viimein, monen vavahduksen, nytkähdyksen ja kokoonkyyristymisen jälkeen, alkoi hän vaikeroida näin:

Viel' lämpöä, lempeä ken mulle suo? Kädet tänne kuumat! Tänne sydän-hiillosmaljat! Suorana maassa, värjyin kuin puolikuollut, jonka jalkoja lämmitetään, ja puistamana, oi! kuumetten outoin, vilun jääota-nuolista väriseväisnä, sun ajo-riistanas, aatos! sa sanomaton, sa peitetty, peljättäväinen! Sa metsämies pilvien takainen! Sun maahan-vasamoitsemanas, Sa ilkku-silmä, mua mi pimeydestä vaanit: — niin minä makaan, kiemurtelen, kierielen kiduttamana iankaikkisten tuskien kaikkein, sun osumanas, sa metsämiesten julmin, sa tuntematon — jumala!

Osu syvempään! Osu vielä kerran! Sydän lävistä, särje tää! Miksi kidutat näin väkätylsin nuolin? Miksi katsot jälleen, sa ikiahne inehmotuskan, pahansuovin jumal-salama-silmin? Et tappaa tahdo, vain kiduttaa, kiduttaa? Mitä — minusta kidutat, sa pahansuopa tuntematon jumala? —

    Hahaa! Sa hiivit luo?
    Tulet keskellä sydänyön,
    mitä tahdot? Puhu!
    Mua ahdistat, painat —
    Haa! lähell' olet jo liian!
    Pois! Pois!

Mun kuulet hengittävän, mun sydäntäni kuuntelet, sa kade, lemmenkade — mille sitten? Pois! Pois! Miks sulla portaat? Vai mielitkö mennä mun sydämeeni, mun salaisimpiin aatoksiini niill' astua, niinkö? Hävytön! Tuntematon — varas! Mitä mielit varastaa? Mitä mielit urkkia?, Mitä ilmi kiduttaa, sa kiduttaja! sa — jumal-teloittaja! Vai tuleeko mun koirana maassa ryömiä sulle? Pois suunnilta innoittuneena, lempeä — liehiä sulle?

Työ turha! Pistä vain, sa tutkain julmin! Ei, en ole koira, — sun riistasi vain, sa julmin metsämies! Sun vankisi ylpein, sa ryöväri pilvien takainen! Jo puhu viimein! Mitä minulta tahdot, sa väijyjä teitten? Sa salama-vaippainen! Tuntematon! Sano, mitä tahdot, tuntematon — jumala? — —

    Vai lunnahia?
    Mitä lunnaiksi tahdot?
    Vaadi paljon — niin ylpeyteni neuvoo!
    Lyhyt tili — niin neuvoo mun toinen ylpeytein!

    Hahaa!
    Sa — minut tahdot?
    Minut — kokonaan?…
    Hahaa!
    Ja kidutat minua, narri,
    kidutat kuoliaaksi ylpeyteni?
    Suo lempeä — ken mua lämmittää vielä?
    Ken lempii? — kädet kuumat anna,
    anna sydän-hiillosmaljat
    minulle, yksinäisimmälle,
    jonka jää, jää seitsenkertainen
    opetti janoamaan
    vihamiehiäkin,
    suo mulle, suo,
    vihamies sa julmin,
    suo mulle — itses! — —

Tiessään! Siinä hän pakeni, hänkin, mun seurani ainoa, viimeinen, mun vihamieheni suuri, mun tuntemattomani, mun jumal-teloittajani!

— Ei! Saavu taas, tuo kidutuksesi kaikki! Luo yksinäisimmän oi saavu taas! Sua kohti kyynelvirtani nyt kaikki juoksee! Sydänliekkini viimeinen, se sinulle liekkii. Oi saavu taas, mun tuntematon jumalani! mun tuskani! mun — onneni viimeinen!

2.

— Mutta tässä ei Zarathustra voinut pidättää kauemmin itseään,
vaan otti sauvansa ja alkoi hutkia kaikin voimin tuota vaikeroivaa.
"Lakkaa! huusi hän hänelle vihaisesti nauraen, lakkaa, näyttelijä!
Vääristelijä! Perinpohjainen valhettelija! Minä tunnen sinut hyvin!

"Minä olen kohta lämmittävä sinun jalkasi, katala loihtija, minä osaan hyvin — lämmittää sellaisia kuin sinä olet!"

— "Lopeta, sanoi vanha mies ja hyppäsi ylös maasta, älä lyö enää, oi
Zarathustra! Minä tein niin vain leikilläni!

"Sellainen kuuluu minun taitooni; sinua itseäsi minä tahdoin koetella, kun esitin sinulle tämän kokeen! Ja, totisesti, sinä olet hyvin arvannut minun ajatukseni!

"Mutta vähäpätöistä koetta et myöskään sinä minulle pannut: sinä olet kova, sinä viisas Zarathustra! Kovasti sinä isket 'totuuksillasi', sinun ryhmysauvasi pakottaa minun lausumaan — tämän totuuden!"

— "Älä imartele, vastasi Zarathustra, yhä vielä kiihtyneenä ja katse synkkänä, sinä perinpohjainen näyttelijä! Sinä olet väärä: mitä sinä puhut totuudesta!

"Sinä riikinkukkojen riikinkukko, sinä turhamaisuuden meri, mitä näyttelit minulle, katala loihtija, keneksi minun olisi pitänyt luulla sitä, joka vaikeroi tuossa hahmossa?"

"Hengen parannuksentekijäksi, sanoi vanha mies sitä — minä näyttelin: sinä itse olet kerran keksinyt tämän sanan —

"— runoilijaa ja loihtijaa, joka kääntää viimein itseänsä vastaan oman henkensä, muuttunutta, joka paleltuu kuoliaaksi pahaan tietoonsa ja omaantuntoonsa.

"Ja myönnä vain: kesti kauan, oi Zarathustra, ennenkuin sinä pääsit perille minun taidostani ja valheestani! Sinä uskoit minun hätääni, kun pitelit päätäni molemmin käsin —

"— minä kuulin sinun vaikeroivan: 'häntä on liian vähän rakastettu, liian vähän rakastettu!' Että minä petin sinua siihen määrin, siitä riemuitsi sisällisesti minun häijyyteni."

"Sinä olet tainnut pettää minua hienompia, sanoi Zarathustra kovasti. Minä en kavahda itseäni pettäjistä, minun täytyy olla ilman varovaisuutta: niin tahtoo minun arpani.

"Mutta sinun — täytyy pettää: siihen määrin minä tunnen sinut! Sinun täytyy alati olla kaksi-kolmi-neliviisimielinen! Myöskään se, minkä nyt tunnustit, ei ollut minulle läheskään totta eikä kylliksi valhetta!

"Sinä kehno vääristelijä, kuinka sinä muuta voisit! Sairautesi sinä vielä ihomaalilla maalaisit, jos näyttäytyisit alastomana lääkärillesi.

"Niin sinä maalasit äsken valheesi minulle, kun sanoit: 'minä tein niin vain leikilläni!' Siinä oli myöskin totta, sinussa on jotakin hengen parannuksentekijää!

"Minä oivallan sinut hyvin: sinusta tuli kaikkien lumooja, mutta itseäsi kohtaan sinulla ei ole jäljellä enää yhtään valhetta ja viekkautta, — oman itsesi lumouksesta sinä olet irti!

"Sinä korjasit inhon ainoana totuutenasi. Sinun yksikään sanasi ei ole enää oikea, ainoastaan sinun suusi: nimittäin inho, joka takertuu kiinni sinun suuhusi." — —

— "Ken sinä sitten olet! huusi vanha loihtija uhkamielisellä äänellä, ken uskaltaa puhua minulle sellaista, suurimmalle, joka tänään elää?" — ja vihreä salama sinkosi hänen silmästään Zarathustraa kohti. Mutta heti senjälkeen hän muuttui ja sanoi surullisesti:

"Oi Zarathustra, minä olen väsynyt tähän, minun taitoni inhoittavat minua, minä en ole suuri, miksi minä teeskentelen! Mutta, sinähän tiedät sen — minä olen etsinyt suuruutta!

"Suurta ihmistä minä tahdoin esittää ja sain monet uskomaan: mutta tämä valhe kävi yli voimani. Siihen minä murrun.

"Oi Zarathustra, kaikki on valhetta minussa; mutta että minä murrun — tämä minun murtumiseni on oikeata!"

"Se on sinulle kunniaksi, puhui Zarathustra synkkänä ja katseli syrjään, se on sinulle kunniaksi, että sinä olet etsinyt suuruutta, mutta se ilmaisee sinut myöskin. Sinä et ole suuri.

"Sinä katala vanha loihtija, tämä on sinun parhaimpasi ja rehellisimpäsi, jota minä kunnioitan sinussa, että sinä väsyit itseesi ja lausuit tämän: 'minä en ole suuri!'

"Siinä minä kunnioitan sinua hengen parannuksentekijänä; vaikkapa sitä oli vain silmänräpäys. Sen ainoan silmänräpäyksen sinä olit — oikeata.

"Mutta puhu, mitä sinä haet täältä minun metsistäni ja kallioiltani? Ja jos sinä asetuit minun tielleni, niin mitä koetta sinä tahdoit minulta? —

"— miksi sinä koettelit minua?" —

Näin puhui Zarathustra ja hänen silmänsä säihkyivät. Vanha loihtija oli hetken vaiti, sitten hän sanoi: "Koettelinko minä sinua? Minä — etsin vain.

"Oi Zarathustra, minä etsin oikeata, rehellistä, puhdasta, yksinkertaista, yhdellä tavoin selitettävää, ihmistä, jossa on kaikki rehellisyys, viisauden maljaa, tiedon pyhimystä, suurta ihmistä!

"Etkö sinä sitten tiedä sitä, oi Zarathustra? Minä etsin
Zarathustraa."

— Ja tässä syntyi pitkä äänettömyys molempien kesken; mutta
Zarathustra vaipui syvälle itseensä, niin että hän sulki silmänsä.
Mutta sitten, käännyttyään jälleen vastamiehensä puoleen, tarttui hän
loihtijan käteen ja puhui, täynnä kohteliaisuutta ja häijyyttä:

"No niin! Tuonne ylös käy tie, siellä on Zarathustran luola. Sieltä voit etsiä sitä, jonka toivoit löytäväsi.

"Ja kysy neuvoa minun eläimiltäni, minun kotkaltani ja minun käärmeeltäni: he auttavat sinua etsinnässä. Mutta minun luolani on suuri.

"Minä itse tosin — minä en nähnyt vielä yhtään suurta ihmistä. Mikä suurta on, sille on hienoimmankin silmä tänään karkea. On roskaväen valtakunta.

"Niin monen minä huomasin jo, joka oikoi itseään ja pullistelihe, ja kansa huusi: Katsokaas suurta ihmistä! Mutta mitä apua kaikista palkeista! Lopulta lähtee tuuli ulos.

"Lopulta halkeaa sammakko, joka paisutti liian kauan itseään: silloin lähtee tuuli ulos. Pistää paisunutta vatsaan, sitä minä kutsun kelpo ajankulukkeeksi. Kuulkaa se, pojat!

"Tämä tämänpäinen on roskaväen: ken täällä tietää vielä, mikä on suurta, mikä on pientä! Ken etsisi täällä menestyksellä suuruutta! Ainoastaan narri: narreilla on onnea.

"Sinä etsit suuria ihmisiä, sinä kummallinen narri? Ken opetti sinulle sen? Onko tänään aikaa siihen? Oi sinä huono etsijä, miksi — sinä koettelet minua?" — —

Näin puhui Zarathustra, sydän lohdutettuna, ja läksi nauraen tietänsä eteenpäin.

Virkajättönä.

Mutta ei kauan senjälkeen kuin Zarathustra oli eronnut loihtijasta, näki hän jälleen jonkun istuvan tien ohessa, jota hän kulki: mustan pitkän miehen, jolla oli laihat kelmeät kasvot: tämä näky suututti häntä suuresti. "Voi, puhui hän sydämelleen, tuolla istuu naamioitu alakuloisuus, minusta näyttää, että hän kuuluu pappien lajiin: mitä he tahtovat minun valtakunnassani?

"Kuinka! Tuskin olen päässyt loihtijaa pakoon, niin täytyy heti toisen velhon juosta minun tieni ylitse —

"— velhon kättenpäällepanemisineen, pimeän ihmeittentekijän jumalan armosta, voidellun maailmansoimaajan, jonka perkele periköön!

"Mutta perkele ei ole milloinkaan läsnä paikalla, missä hän olisi paikallansa: aina hän tulee liian myöhään, tuo kirottu kääpiö ja kämpäjalka!" —

Näin kirosi Zarathustra kärsimättömänä sydämessään ja ajatteli kuinka hän voisi hiipiä katse poispäin käännettynä tuon mustan miehen ohitse: mutta katso, toisin tapahtui. Samassa silmänräpäyksessä näet oli istuva jo huomannut hänet ja senkaltaisena, jota kohtaa odottamaton onni, hyppäsi hän ylös ja kulki suoraan Zarathustraa kohti.

"Ken lienetkin, vaeltaja, puhui hän, auta eksynyttä, etsiväistä vanhusta, jonka täällä helposti voi käydä pahoin. Tämä maailma on minulle vieras ja kaukainen, petoeläintenkin minä kuulin ulvovan; ja sitä, ken minua olisi voinut suojella, häntä itseään ei enää ole.

"Minä etsin viimeistä hurskasta ihmistä, pyhää miestä ja erakkoa, joka yksin metsässään ei ollut vielä kuullut mitään siitä, minkä kaikki maailma tänään tietää."

"Mitä tietää kaikki maailma tänään? kysyi Zarathustra. Ehkä tämän, että vanha jumala ei elä enää, johon kaikki maailma on kerran uskonut?"

"Sinäpä sen sanot, vastasi vanhus murheellisena. Ja minä palvelin tätä vanhaa jumalaa aina hänen viimeiseen hetkeensä saakka.

"Mutta nyt minä olen virkajättönä, vailla herraa, enkä kuitenkaan vapaana, ei ole minulla myöskään yhtään iloista hetkeä enää, muutoin kuin muistoissa.

"Senvuoksi minä nousin näille vuorille, jotta voisin viimeinkin valmistaa itselleni jälleen juhlan, niinkuin vanhalle paaville ja kirkkoisälle sopii: sillä tiedä, minä olen viimeinen paavi! — hurskaiden muistojen ja jumalanpalveluksien juhlan.

"Mutta nyt hän on itse kuollut, hurskain ihminen, pyhä mies metsässä, joka alati ylisti jumalaansa laululla ja mörinällä.

"Häntä itseään minä en enää löytänyt, löytäessäni hänen majansa, — mutta näin siellä kaksi sutta, jotka ulvoivat hänen kuolemaansa — sillä kaikki eläimet rakastivat häntä. Silloin minä riensin sieltä pois.

"Olinko minä siis turhaan tullut näihin metsiin ja näille vuorille?
Silloin minun sydämeni päätti, että etsisin toista, hurskainta
kaikista niistä, jotka eivät usko jumalaan, että etsisin
Zarathustraa!"

Näin puhui vanhus ja katseli terävästi sitä, joka seisoi hänen edessään; mutta Zarathustra tarttui vanhan paavin käteen ja katseli sitä kauan ihaillen.

"Katso, sinä kunnianarvoinen, mikä ihana ja pitkä käsi. Se käsi on sellaisen, joka alati on jakanut siunauksia. Mutta nyt se pitelee sitä, jota sinä etsit, minua, Zarathustraa.

"Minä olen se, jumalaton Zarathustra, joka puhuu: ken on jumalattomampi kuin minä, että minä hänen opetuksestaan riemuitsisin?" —

Näin puhui Zarathustra ja lävisti katseillaan vanhan paavin ajatukset ja sala-ajatukset. Viimein alkoi tämä:

"Ken häntä enimmän rakasti ja kenen oma hän enimmän oli, hän on nyt myös hänet enimmän kadottanut —:

"— katso, minä itse kaiketi olen meistä molemmista nyt jumalattomin? Mutta ken voisi siitä riemuita?" —

— "Sinä palvelit häntä viimeiseen saakka? kysyi Zarathustra miettien, syvän vaitiolon jälkeen, sinä tiedät, kuinka hän kuoli? Onko se totta, mitä puhutaan, että sääli kuristi hänet kuoliaaksi,

"— että hän näki, kuinka ihminen riippui ristillä, eikä kestänyt sitä, että rakkaus ihmiseen tuli hänen helvetikseen ja viimein hänen kuolemakseen?" — —

Mutta vanha paavi ei vastannut, vaan katseli sivulle arasti ja kasvoillaan tuskallinen ja synkkä ilme.

"Anna hänen mennä, sanoi Zarathustra kauan mietittyään, ja katseli yhä edelleen vanhusta suoraan silmään.

"Anna hänen mennä, hän on poissa. Ja vaikkakin se tuottaa sinulle kunniaa, että puhut tästä vainajasta vain hyvää, niin sinä tiedät yhtä hyvin kuin minä, kuka hän oli; ja että hän kulki kummallisia teitä."

"Kolmen silmän kesken puhuen, sanoi vanha paavi ilostuneena (hänen toinen silmänsä oli näet sokea), jumalan asioissa minä olen valaistumpi kuin Zarathustra itse — ja saan ollakin.

"Minun rakkauteni palveli häntä monet vuodet, minun tahtoni taipui kaiken hänen tahtonsa alle. Mutta hyvä palvelija tietää kaikki, ja myöskin paljon, mitä hänen herransa salaa itseltään.

"Hän oli umpimielinen jumala, täynnä salaisuuksia. Totisesti, ei hän saanut edes poikaa muutoin kuin salajuonilla. Hänen uskonsa ovella on aviorikos.

"Ken häntä ylistää rakkauden jumalaksi, hän ei ajattele kyllin korkeasti itse rakkaudesta. Eikö tämä jumala tahtonut myöskin olla tuomari? Mutta rakastavainen on rakkaudessaan tuollapuolen palkkaa ja töitten maksoa.

"Kun hän oli nuori, tämä jumala itäisiltä mailta, silloin hän oli kova ja kostonhimoinen ja rakensi itselleen helvetin lemmikkiensä huvitukseksi.

"Mutta viimein hänestä tuli vanha ja pehmeä ja murea ja sääliväinen, enemmän isoisän kaltainen kuin isän, mutta enimmän horjuvan vanhan isoäidin kaltainen.

"Siinä hän istui, kuihtuneena, uuninloukossaan, harmitteli huonoja jalkojaan, maailmaanväsyneenä, tahtoonväsyneenä, ja tukahtui eräänä päivänä liian suureen sääliinsä" — —

"Sinä vanha paavi, puuttui Zarathustra tässä puheeseen, oletko sinä silmin nähnyt tämän? Näin on saattanut tapahtua: näin, ja myöskin toisin. Kun jumalat kuolevat, niin he kuolevat aina monenlaisen kuoleman.

"Mutta olkoon! Niin tai näin, hän on poissa. Hän oli minun korvilleni ja silmilleni vastenmielinen, huonompaa jälkimuistoa minä en tahdo hänelle antaa.

"Minä rakastan kaikkea, mikä kirkkaasti katselee ja rehellisesti puhuu. Mutta hän — sinähän tiedät sen, vanha pappi, hänessä oli jotakin sinun lajiasi, pappislajia — hän oli monella tavoin selitettävä.

"Hän oli myöskin epäselvä. Kuinka hän on suuttunut meihin, tuo vihanpurskuja, siitä että me ymmärsimme häntä huonosti! Mutta miksi hän ei puhunut selvemmin?

"Ja jos vika oli meidän korvissamme, miksi hän antoi meille korvat, jotka kuulivat häntä huonosti? Jos oli liejua korvissamme, no niin! Ken sen sinne pani?

"Liian paljon epäonnistui hänelle, tälle savenvalajalle, joka ei ollut päättänyt oppivuosiaan! Mutta että kosti hän ruukuilleen ja luontokappaleilleen, siksi että ne onnistuivat huonosti, — se oli synti hyvää makua vastaan.

"Myöskin hurskaudessa on olemassa hyvä maku: se puhui viimein: pois tuollainen jumala! Mieluummin ei mitään jumalaa, mieluummin omin päin säätää kohtaloa, mieluummin olla narri, mieluummin itse olla jumala!'"

— "Mitä minä kuulen! puuttui vanha paavi tässä puheeseen heristäen korviaan; oi Zarathustra, sinä olet hurskaampi kuin luulet, tuollaista epäuskoa kantaen! Joku jumala sinussa käänsi sinut jumalattomuuteesi!

"Eikö se ole juuri sinun hurskautesi, joka ei enää anna sinun uskoa jumalaan? Ja sinun ylensuuri rehellisyytesi tulee viemään sinut vielä tuollepuolen hyvää ja pahaa!

"Katso vain, mitä sinulle on säästynyt. Sinulla on silmät ja käsi ja suu, ne ovat hamasta iankaikkisuudesta säädetyt siunaamaan. Ei yksin kädellä siunata.

"Sinun läheisyydessäsi, vaikkakin sinä tahdot olla jumalattomin, minä tunnen pitkien siunauksien salaisen pyhänsavun ja sulotuoksun: riemua ja tuskaa minä tunnen tässä.

"Salli minun olla vieraanasi, oi Zarathustra, yksi ainoa yö. Missään koko maan päällä en viihdy nyt paremmin kuin sinun luonasi!" —

"Aamen! Niin tapahtukoon! puhui Zarathustra suuresti ihmetellen, tuonne ylös käy tie, siellä on Zarathustran luola.

"Mielelläni, totisesti, saattaisin sinut itse sinne, sinä kunnianarvoinen, sillä minä rakastan kaikkia hurskaita ihmisiä. Mutta nyt minua kutsuu hätähuuto kiireesti sinun luotasi.

"Minun valtakunnassani ei sinulle ole mitään pahaa tapahtuva; minun luolani on hyvä satama. Ja mieluimmin minä tahtoisin asettaa jokaisen murheellisen jälleen vakaalle maalle ja vakaille jaloille.

"Mutta ken voisi nostaa sinun alakuloisuutesi hartioiltasi? Siihen minä olen liian heikko. Kauan, totisesti, me saamme odottaa, ennenkuin joku herättää sinulle jälleen jumalasi.

"Tämä vanha jumala ei näet elä enää: hän on perinpohjin kuollut." —

Näin puhui Zarathustra.

Rumin ihminen.

— Ja jälleen Zarathustran jalat juoksivat halki vuorien ja metsien, ja hänen silmänsä etsivät ja etsivät, mutta missään ei näkynyt sitä, jonka ne tahtoivat nähdä, tuota suurta hätääkärsivää ja hätäänhuutavaa. Mutta kaiken matkaa hän riemuitsi sydämessään ja oli kiitollinen. "Mitä hyviä lahjoja, puhui hän, soikaan tämä päivä minulle korvaukseksi siitä, että se alkoi huonosti! Kuinka kummallisia puhekumppaneita olen kohdannut!

"— Heidän sanojaan minä tahdon nyt pureksia kauan ikäänkuin hyviä siemeniä; pieniksi on minun hampaani jauhava ja pureksiva ne, kunnes ne valuvat kuin maito minun sieluuni!" —

Mutta kun tie jälleen kääntyi erään kallion ympäri, muuttui maisema yhdellä erää, ja Zarathustra vaelsi kuoleman valtakunnassa. Täällä kohosi jyrkkiä, mustia ja punaisia kallioita: ei ruohoa, ei puuta, ei linnunääntä. Se oli nimittäin laakso, jota kaikki eläimet karttoivat, petoeläimetkin; ainoana poikkeuksena oli eräs laji rumia, paksuja, viheriäisiä käärmeitä, jotka vanhoiksi tultuaan saapuivat tänne kuolemaan. Senvuoksi paimenet kutsuivat tätä laaksoa: Käärmeen-kuolemaksi.

Mutta Zarathustra vaipui synkkään muisteloon, sillä hänestä tuntui niinkuin hän olisi jo kerran ennen ollut tässä laaksossa. Ja paljon raskasta kasaantui hänen mieleensä: niin että hän kulki hitaasti ja yhä hitaammin ja seisattui viimein. Mutta kun hän aukaisi silmänsä, silloin hän näki jotakin, joka istui tien ohessa, muodoltaan kuin ihminen ja tuskin kuin ihminen, jotakin sanomatonta. Ja yht'äkkiä valtasi Zarathustran suuri häpeä siitä, että hänen silmänsä olivat nähneet sellaista: punehtuen ylös aina valkeaan tukkaansa saakka hän käänsi katseensa pois ja kohotti jalkansa poistuakseen tuosta ilkeästä paikasta. Mutta silloin tuo kuollut autius sai äänen: maasta kumpusi näet ääni solisten ja koristen, niinkuin vesi yöllä solisee ja korisee tukkeutuneiden vesiputkien läpi; ja viimein se kävi ihmisääneksi ja ihmispuheeksi: — se kuului näin:

"Zarathustra! Zarathustra! Arvaa minun arvoitukseni! Puhu, puhu! Mikä on kosto todistajalle?

"Minä houkuttelen sinut takaisin, täällä on liukasta jäätä! Kavahda, kavahda, että sinun ylpeytesi ei taita täällä jalkojaan!

"Sinä pidät itseäsi viisaana, ylpeä Zarathustra! Niinpä arvaa arvoitus, sinä kova pähkinänsärkijä, — arvoitus, joka minä olen! Sano siis: kuka minä olen!"

— Mutta kun Zarathustra oli kuullut nämä sanat mitä te luulette, että hänen sielulleen tapahtui? Sääli valtasi hänet; ja hän vaipui yhdellä kertaa maahan, niinkuin tammi, joka kauan on vastustanut monia puunhakkaajia, — raskaasti, äkkiä, niidenkin kauhuksi, jotka sen tahtoivat kaataa. Mutta hän nousi heti jälleen ylös maasta, ja hänen kasvonsa muuttuivat koviksi.

"Minä tunnen sinut kyllä, puhui hän metallisella äänellä: sinä olet jumalan murhaaja! Anna minun mennä.

"Sinä et kestänyt sitä, joka näki sinut, — joka näki sinut alati ja läpikotaisin, sinä rumin ihminen! Sinä kostit tälle todistajalle!"

Näin puhui Zarathustra ja tahtoi poistua, mutta tuo sanomaton tarttui hänen vaatteensa helmaan ja alkoi uudelleen korista ja tapailla sanoja. "Jää!" sanoi hän viimein. —

"— Jää! Älä käy ohitse! Minä arvaan, mikä kirves löi sinut maahan:
Terve sinulle, oi Zarathustra, että seisot jälleen!

"Sinä arvasit, minä tiedän sen hyvin, millä mielellä se on, joka on surmannut hänet — jumalan murhaaja. Jää! Istuudu tänne luokseni, sitä et tee turhaan.

"Kenen luokse minä tahdoin, ellen sinun luoksesi? Jää! istuudu! Mutta älä katsele minua! Kunnioita siten minun rumuuttani!

"He vainoavat minua: nyt sinä olet minun viimeinen turvapaikkani. Eivät vihallaan, eivät takaa-ajajillaan: oi, sellaista vainoamista minä pilkkaisin ja olisin ylpeä ja iloinen siitä!

"Eikö kaikki menestys ollut tähän saakka hyvin-vainotuilla. Ja ken hyvin vainoaa, oppii helposti seuraamaan: — hänhän on jo — jälempänä! Mutta se on heidän säälinsä. —

"— heidän säälinsä on se, jota minä pakenen ja pakenen sinun turviisi. Oi Zarathustra, suojele minua, sinä viimeinen turvapaikkani, sinä ainoa, joka minut arvasit:

"— sinä arvasit, millä mielellä se on, joka hänet surmasi. Jää! Ja jos tahdot lähteä, sinä kärsimätön: älä kulje sitä tietä, jota minä tulin. Se tie on huono.

"Suutuitko sinä minuun, että olen liian kauan mongerrellut sanojani.
Että neuvon sinua. Mutta tiedä, että se olen minä, rumin ihminen,

"— jolla on myöskin suurimmat, raskaimmat jalat. Missä minä kuljin, siinä on tie huonoa. Minä poljen kaikki tiet kuoliaaksi ja raiskiolle.

"Mutta että sinä kuljit minun ohitseni, vaieten, että sinä punehduit, minä näin sen hyvin: siitä minä tunsin sinut Zarathustraksi.

"Jokainen toinen olisi heittänyt minulle almunsa, säälinsä, katsein ja sanoin. Mutta siihen — minä en ole kylliksi kerjäläinen, sen sinä arvasit —

"— siihen minä olen liiaksi rikas, rikas suuresta, peljättävästä, rumimmasta, sanomattomimmasta! Sinun häpeämisesi, oi Zarathustra, kunnioitti minua!

"Vaivalla minä pääsin ulos sääliväisten tungoksesta, jotta löytäisin sen ainoan, joka tänään opettaa, sääli on tunkeilevaista — sinut, oi Zarathustra!

"— olkoon se jumalan, olkoon se ihmisten sääliä: sääli sotii häveliäisyyttä vastaan. Ja että ei tahdo auttaa, se voi olla ylhäisempää kuin tuo hyve, joka rientää luokse.

"Mutta sääli, juuri se on tänään kaikkien pienten ihmisten hyve: — heillä ei ole mitään kunnioitusta suurta onnettomuutta, suurta rumuutta, suurta epäonnistumista kohtaan.

"Näiden kaikkien yli minä katselen kuin koira katselee vilisevän lammaslauman selkien ylitse. Ne ovat pieniä hyvänahkaisia, hyväntahtoisia harmaita ihmisiä.

"Niinkuin haikara katselee halveksien yli matalien lampien, pää takakenossa: niin minä katselen yli harmaiden pienten aaltojen ja tahtojen ja sielujen vilinän.

"Liian kauan on myönnetty oikeus näiden pienten ihmisten puolelle: niin annettiin heille viimein myöskin valta — nyt he opettavat: hyvää on ainoastaan se, mitä pienet ihmiset kutsuvat hyväksi!

"Ja 'totuus' on tänään se, mitä saarnaaja puhui, joka itse oli heistä syntyisin, tuo pienten ihmisten kummallinen pyhimys ja puoltaja, joka todisti itsestään: 'minä olen totuus.'

"Tämä julkea on nyt kauan saanut noiden pienten ihmisten harjat pöyhistymään — hän, joka ei opettanut mitään pientä harhaluuloa opettaessaan: 'minä — olen totuus.'

"Onko julkea milloinkaan saanut kohteliaampaa vastausta? — Mutta sinä, oi Zarathustra, kävit hänen ohitsensa ja sanoit: 'Ei. Ei! Kolmasti ei'!

"Sinä varoitit hänen eksytyksestään, sinä varoitit ensimäisenä säälistä — et kaikkia, et ei-ketään, vaan itseäsi ja omaa lajiasi.

"Sinä häpeät suuren kärsiväisen häpeää! ja totisesti, kun sinä puhut:,säälistä nousee suuri pilvi, kavahtakaa, ihmiset!'

"— kun sinä opetat: 'kaikki luovat ovat kovia, kaikki suuri rakkaus on säälinsä yläpuolella': oi Zarathustra, kuinka sinä näytät minusta hyvin perehtyneeltä säänmerkkejä selittämään!

"Mutta sinä itse — varoita myöskin itseäsi omasta säälistäsi! Sillä monet ovat matkalla sinun luoksesi, monet kärsiväiset, epäileväiset, epätoivoiset, hukkuvaiset, palelevaiset —

"Minä varoitan sinua myöskin itsestäni! Sinä olet arvannut minun parhaimman, pahimman arvoitukseni, minut itseni ja mitä minä tein. Minä tunnen kirveen, joka kaataa minut.

"Mutta hänen — täytyi kuolla: hän katsoi silmin, jotka näkivät kaikki, — hän näki ihmisen syvyydet ja pohjat, hänen kaiken kätketyn häpeänsä ja rumuutensa.

"Hänen säälinsä ei tuntenut mitään häpeää: hän ryömi minun likaisimpiin soppiini. Tämän uteliaimman, ylentungettelevaisen, ylensääliväisen täytyi kuolla.

"Hän näki alati minut: tällaiselle todistajalle minä tahdoin kostaa — tai lakata itse elämästä.

"Sen jumalan, joka näki kaiken, myöskin ihmisen: tämän jumalan täytyi kuolla! Ihminen ei kestä sitä, että sellainen todistaja elää."

Näin puhui rumin ihminen. Mutta Zarathustra nousi ja hankkiutui lähtemään: sillä häntä vilutti vähän aina ytimiin saakka.

"Sinä sanomaton, sanoi hän, sinä varoitit minua tiestäsi. Kiitokseksi siitä minä ylistän omaani. Katso, tuolla ylhäällä on Zarathustran luola.

"Minun luolani on suuri ja syvä ja siinä on monia soppia; siellä löytää piileväisinkin piilopaikan. Ja aivan sen vieressä on sata loukkoa ja salatietä mateleville, räpytteleville ja hyppiville eläimille.

"Sinä hylyksi heitetty, joka itse olet itsesi hylyksi heittänyt, sinä et tahdo asua ihmisten ja ihmissäälin seassa? Niinpä siis tee niinkuin minä! Niin sinä opit myöskin minusta; vain tekevä oppii.

"Ja puhu etenkin minun eläinteni kanssa! Ylpein eläin ja viisain eläin — niiden pitäisi kai olla meille molemmille oikeat neuvonantajat!" — —

Näin puhui Zarathustra ja kulki tietänsä, miettiväisemmin ja hitaammin kuin ennen: sillä hän kysyi itseltään paljoa eikä tiennyt helposti vastata itselleen.

"Kuinka poloinen ihminen kuitenkin on! ajatteli hän sydämessään, kuinka ruma, kuinka koriseva, kuinka täynnä kätkettyä häpeää!

"Minulle sanotaan, että ihminen rakastaa itseänsä: oi, kuinka suuri tämän itsensä rakastamisen tulee olla! Kuinka paljon halveksimista sillä on vastassaan!

"Myöskin tämä ihminen rakasti itseään niinkuin hän itseään halveksi — suuri rakastavainen hän on minusta ja suuri halveksivainen.

"Ketään en löytänyt vielä, joka oli syvemmin halveksinut itseään: sekin on korkeutta. Voi, oliko hän ehkä se korkeampi ihminen, jonka huudon minä kuulin?

"Minä rakastan suuria halveksivaisia. Mutta ihminen on jotakin, joka täytyy tulla voitetuksi." — —

Vapaaehtoinen kerjäläinen.

Kun Zarathustra oli jättänyt rumimman ihmisen, vilutti häntä ja hän tunsi itsensä yksinäiseksi: hänen mielensä läpi kulki näet paljon kylmää ja yksinäistä, niin että hänen jäsenensäkin kävivät siitä kylmemmiksi. Mutta kulkiessaan yhä etemmäksi ja etemmäksi, ylöspäin, alaspäin, vuoroin ohi viheriäisten laitumien, mutta myöskin yli karujen kivilouhujen, joiden vuoteelle ehkä muinoin joku kärsimätön puro oli laskeutunut levolle: silloin hänen mielensä kävi yhdellä kertaa jälleen lämpöisemmäksi ja sydämellisemmäksi.

"Mitä minulle onkaan tapahtunut? kysyi hän itseltään, jokin lämmin ja eläväinen virvoittaa minua, sen täytyy olla minun läheisyydessäni.

"Minä olen jo vähemmin yksin; tuntemattomia tovereita ja veljiä liehuu minun ympärilläni, heidän lämmin hengityksensä koskettaa minun sieluani."

Mutta kun hän katseli ympärilleen ja etsi yksinäisyytensä lohduttajia: katso, silloin ne olivat lehmiä, jotka seisoivat toinen toisensa vieressä lähikummulla; niiden läheisyys ja haju olivat lämmittäneet hänen sydäntään. Mutta nämä lehmät näyttivät innokkaasti kuuntelevan erästä puhuvaa eivätkä havainneet sitä, joka lähestyi. Mutta kun Zarathustra oli ihan lähellä niitä, kuuli hän selvästi, että ihmisääni puhui niiden keskeltä ja nähtävästi olivat kaikki tyynni kääntäneet päänsä puhuvaa kohti.

Silloin Zarathustra juoksi nopeasti esiin ja työnsi eläimet erilleen toisistaan, sillä hän pelkäsi, että täällä oli tapahtunut jollekin pahaa, jota lehmien sääli tuskin saattoi auttaa. Mutta siinä hän oli pettynyt; sillä katso, siinä istui ihminen maassa ja näytti kehoittavan eläimiä, että ne eivät lainkaan pelkäisi häntä, rauhallista ihmistä ja vuorisaarnaajaa, jonka silmistä itse hyvyys saarnasi. "Mitä sinä etsit täältä?" huusi Zarathustra kummastuneena.

"Mitäkö minä täältä etsin? vastasi hän, samaa kuin sinä etsit, rauhanrikkoja! nimittäin onnea maan päällä.

"Mutta sitä varten minä tahdoin oppia näiltä lehmiltä. Sillä, tiedätkö, puolen aamua minä olen jo puhunut niille, ja juuri nyt ne olivat antamaisillaan minulle vastauksen. Miksi sinä häiritsit niitä?

"Jollemme me käänny ja tule lehmien kaltaisiksi, niin emme me tule sisälle taivaanvaltakuntaan. Meidän on nimittäin opittava niiltä yksi: märehtiminen.

"Ja totisesti, vaikka ihminen koko maailman voittaisi eikä oppisi tätä yhtä, märehtimistä: mitä se auttaisi! Hän ei pääsisi vapaaksi murheestaan.

"— suuresta murheestaan: mutta sen nimi on tänään iljetys. Kenen sydän, suu ja silmät eivät ole tänään täynnä iljetystä! Myöskin minun! Myöskin sinun! Mutta katso näitä lehmiä!" —

Näin puhui vuorisaarnaaja ja käänsi senjälkeen oman katseensa Zarathustraa kohti, — sillä siihen saakka se oli rakkaudella levännyt lehmissä —: mutta silloin hän muuttui. "Ken on se, jonka kanssa minä puhun? huusi hän peljästyneenä ja hyppäsi ylös maasta.

"Se on ihminen, vailla iljetystä, se on Zarathustra itse, suuren iljetyksen voittaja, tämä on Zarathustran oma silmä, hänen oma suunsa, hänen oma sydämensä."

Ja puhuessaan näin suuteli hän sen käsiä, jolle puhui, silmät tulvillaan, ja käyttäytyi aivan kuin se, jolle kallisarvoinen lahja ja koru putoo taivaasta. Mutta lehmät katselivat kaikkea tätä ja ihmettelivät.

"Älä puhu minusta, sinä kummallinen, herttainen! sanoi Zarathustra ja suojeli itseään hänen hellyydeltään, puhu ensin minulle itsestäsi! Etkö sinä ole se vapaaehtoinen kerjäläinen, joka kerran viskasi luotansa suuren rikkauden,

"— joka häpesi rikkauttaan ja rikkaita ja pakeni köyhimpien tykö, lahjoittaakseen heille runsautensa ja sydämensä? Mutta he eivät ottaneet vastaan häntä."

"Mutta he eivät ottaneet minua vastaan, sanoi vapaaehtoinen kerjäläinen, sinähän tiedät sen. Niin minä menin viimein eläinten tykö ja näiden lehmien tykö."

"Silloin sinä opit, keskeytti Zarathustra puhuvan, kuinka antaa oikeus on vaikeampaa kuin ottaa oikeus ja että lahjoittaa hyvin on taito ja hyvyyden viimeinen viekkain mestaritaito."

"Varsinkin meidän päivinämme, vastasi vapaaehtoinen kerjäläinen: tänään nimittäin, jolloin kaikki alhainen on käynyt kapinalliseksi ja araksi ja omalla tavallaan ylpeäksi: nimittäin roskaväen-tavalla.

"Sillä sinähän tiedät sen, suuren ilkeän pitkän vitkallisen roskaväki- ja orjankapinanhetki tuli: se kasvaa kasvamistaan.

"Nyt saattaa kaikki hyvänteko ja pieni lahjoittaminen alhaiset kapinoimaan; ja ylenrikkaat kavahtakoot!

"Ken tänään isovatsaisten pullojen lailla pisaroi liian ahtaista kauloista: — sellaisilta pulloilta katkaistaan tänään kernaasti kaula.

"Himokas ahneus, sappimainen kateus, mielikarvas kostonhimo, roskaväen-ylpeys: tämä kaikki kuohahti vasten kasvojani. Ei ole enää totta, että köyhät ovat autuaita. Mutta taivaanvaltakunta on lehmien tykönä."

"Ja miksi ei rikkaitten?" kysyi Zarathustra koetellen, torjuessaan lehmiä, jotka arkailematta nuuskivat rauhallista. "Miksi koettelet minua? vastasi tämä. Sinä itse tiedät sen vielä paremmin kuin minä. Mikä sitten ajoi minut köyhimpien luo, oi Zarathustra? Eikö se ollut iljetys meidän rikkaimpiamme kohtaan?

"— rikkauden rangaistusvankeja kohtaan, jotka poimivat itselleen etunsa jokaisesta rikkaläjästä, kylmin silmin, kiimaisin ajatuksin, tuota roskaväkeä kohtaan, joka löyhkää taivasta kohti,

"— tuota kullattua, väärennettyä roskaväkeä kohtaan, jonka isät olivat pitkäkyntisiä tai haaskalintuja tai lumppureita, naisten joukossa myöntyväisiä, himokkaita, unohtavaisia: — kaikilla heillä näet ei ole pitkältä porttoon. —

"Roskaväkeä ylhäällä, roskaväkeä alhaalla! Mikä on tänään vielä 'köyhää' ja 'rikasta'! En osannut enää eroittaa heitä toisistaan — silloin minä pakenin sieltä, kauemmaksi, yhä kauemmaksi, kunnes tulin näiden lehmien tykö."

Näin puhui rauhallinen ja puuskui itse ja hikoili sanoistaan: niin että lehmät ihmettelivät uudelleen. Mutta Zarathustra katseli häntä yhä hymyillen kasvoihin, kun hän puhui niin kovasti, ja pudisti lisäksi vaieten päätänsä.

"Sinä teet väkivaltaa itsellesi, vuorisaarnaaja, kun käytät tuollaisia kovia sanoja. Sellaista kovuutta varten ei sinun suusi ole kasvanut, eikä silmäsi.

"Ei myöskään, niinkuin minusta näyttää, vatsasi: kaikki tuollainen raivoaminen ja vihaaminen, ja vaahtoaminen on sille vastenmielistä. Sinun vatsasi tahtoo lempeämpiä asioita: sinä et ole lihansyöjä.

"Pikemmin sinä näytät minusta kasvinsyöjältä ja juurienkerääjältä. Sinä ehkä jyrsit jyviä. Mutta varmasti sinä olet nurja lihallisia riemuja kohtaan ja rakastat hunajaa."

"Sinä arvasit minut oikein, vastasi vapaaehtoinen kerjäläinen keventynein sydämin. Minä rakastan hunajaa, minä jyrsin myöskin jyviä, sillä minä etsin sitä, mikä on suulle suloista ja tekee hengityksen puhtaaksi:

"— myöskin sitä, mikä tarvitsee pitkän ajan, päivä- ja suutyötä leppeille laiskureille ja päivävarkaille.

"Pisimmäksi ovat varmaan nämä lehmät sen vieneet: ne keksivät itselleen märehtimisen ja päivänpaisteessa makaamisen. Myöskin ne pidättäytyvät kaikista raskaista ajatuksista, jotka paisuttavat sydämen."

— "Niinpä! sanoi Zarathustra, sinun tulisi nähdä myöskin minun eläimeni, minun kotkani ja minun käärmeeni, — niiden kaltaisia ei ole tänään olemassa maan päällä.

"Katso, tuonne ylös käy tie minun luolaani: ole tänä yönä sen vieras.
Ja puhu minun eläinteni kanssa eläinten onnesta, —

"— kunnes minä itse tulen kotia. Sillä nyt minua kutsuu eräs hätähuuto kiireesti sinun luotasi. Uutta hunajaa sinä löydät myös minun tyköäni, jääraikasta kaakkukultahunajaa: syö sitä!

"Mutta nyt heitä pikaiset hyvästit lehmillesi, sinä kummallinen! herttainen! vaikkakin se tuntuu sinusta raskaalle. Sillä ne ovat sinun lämpimimmät ystäväsi ja opettajasi!" —

"— Lukuunottamatta yhtä, joka on minulle vielä rakkaampi, vastasi vapaaehtoinen kerjäläinen. Sinä itse olet hyvä ja vielä parempi kuin lehmä, oi Zarathustra!"

"Pois, pois minusta! sinä ilkeä imartelija! huusi Zarathustra suuttuneena, miksi sinä turmelet minut tuollaisella ylistyksellä ja imartelu-hunajalla?"

"Pois, pois minusta!" huusi hän vielä kerran ja heilutti sauvaansa tuon mielistelevän kerjäläisen jälkeen: mutta tämä juoksi nopeasti pois.

Varjo.

Mutta tuskin oli vapaaehtoinen kerjäläinen juossut tiehensä ja Zarathustra taas yksin, kun hän kuuli takanaan uuden äänen, joka huusi: "Seis! Zarathustra, odota toki! Minähän se olen, oi Zarathustra, minä, sinun varjosi!" Mutta Zarathustra ei odottanut, sillä äkillinen suuttumus valtasi hänet tuon suuren väentulvan ja tungoksen vuoksi hänen vuorillaan. "Missä on minun yksinäisyyteni? puhui hän.

"Tämä on minulle totisesti jo liikaa; tämä vuoristo kuhisee, minun valtakuntani ei ole enää tästä maailmasta, minä tarvitsen uusia vuoria. Minun varjoni huutaa minua? Mitä varjostani! Juoskoon se minun perässäni! minä — juoksen hänestä tieheni."

Näin puhui Zarathustra sydämelleen ja juoksi sieltä pois. Mutta se, joka oli hänen takanaan, seurasi häntä: niin että kolme juoksevaa oli kohta toistensa jäljessä, nimittäin edellä vapaaehtoinen kerjäläinen, sitten Zarathustra ja kolmantena ja jäljimmäisenä hänen varjonsa. Kauan he eivät juosseet näin, ennenkuin Zarathustra huomasi hulluutensa ja ravisti yhdellä tempauksella kaiken suuttumuksen ja närkästyksen itsestään.

"Kuinka! puhui hän, eivätkö naurettavimmat asiat ammoisista ajoista saakka ole tapahtuneet vanhojen erakkojen ja pyhimysten tykönä?

"Totisesti, minun hulluuteni kasvoi korkeaksi vuorilla! Nyt minä kuulen kuusi vanhaa narrin-jalkaa kolisevan perätysten!

"Mutta saako Zarathustra sitten peljätä varjoa? Myös näyttää minusta hyväksi lopuksi, että sillä on pitemmät sääret kuin minulla."

Näin puhui Zarathustra, nauru silmässä ja sisälmyksissä, seisattui ja kääntyi nopeasti ympäri — ja katso, siinä hän oli viskata seuraajansa ja varjonsa maahan: niin lähellä tämä jo oli kantapäillä, ja niin heikko hän oli myös. Kun Zarathustra näet mitteli sitä silmillään, peljästyi hän sitä kuin äkillistä kummitusta: niin ohuelta, mustalta, ontolta ja ikälopulta näytti tämä seuraaja.

"Kuka sinä olet? kysyi Zarathustra kiivaasti, mitä sinä toimitat täällä? Ja miksi sinä kutsut itseäsi minun varjokseni? Sinä et miellytä minua."

"Suo anteeksi, vastasi varjo, että minä olen se; ja ellen minä miellytä sinua, no niin, oi Zarathustra! siinä minä kiitän sinua ja sinun hyvää makuasi.

"Vaeltaja minä olen, joka jo kauan sitten kuljin sinun kintereilläsi: alati matkalla, mutta vailla päämaalia, myöskin vailla kotia: niin ettei totisesti paljoa puutu siitä, että olisin ikuinen juutalainen, paitsi että en ole ikuinen enkä myöskään juutalainen.

"Kuinka? Täytyykö minun olla ainiaan matkalla? Jokaisen tuulen kieputtamana, asuinsijattomana, karkoitettuna? Oi maa, sinä kävit minulle liian pyöreäksi!

"Jokaisella pinnalla minä istuin jo, väsyneen tomun lailla minä nukahdin kuvastimille ja ikkunanruuduille: kaikki ottaa minulta, ei kenkään anna, minä käyn ohueksi, — minä olen melkein varjon kaltainen.

"Mutta sinun perässäsi, oi Zarathustra, minä olen kauimmin lentänyt ja entänyt, ja, jos kätkinkin itseni sinulta, niin olin kuitenkin sinun parhain varjosi: missä vain olet istunut, siellä minäkin istuin.

"Sinun kanssasi minä olen kulkenut ympäri kaukaisimmissa, kylmimmissä maailmoissa, kummituksen kaltaisena joka juoksee vapaaehtoisesti yli talvikattojen ja lumen.

"Sinun kanssasi minä pyrin kaikkeen kiellettyyn, huonoon, kaukaisimpaan: ja jos jokin on hyvettä minussa, niin se on se, että minä en ole peljännyt mitään kieltoa.

"Sinun kanssasi minä rikoin, mitä sydämeni kerran kunnioitti, kaikki rajakivet ja kuvat minä viskasin kumoon, vaarallisimpien toiveiden perässä minä juoksin, — totisesti, jokaisen rikoksen yli minä olen kerran juossut.

"Sinun kanssasi minä unhoitin uskon sanoihin ja arvoihin ja suuriin nimiin. Kun perkele luo nahkansa, eikö hänen nimensä putoo silloin myös? Sekin on näet nahka. Perkele itse on kenties — nahka.

"'Mikään ei ole totta, kaikki on luvallista': niin minä sanoin itselleni. Kylmimpiin vesiin minä syöksyin, päin ja sydämin. Oi, kuinka usein minä seisoin senvuoksi alasti niinkuin punainen äyriäinen!

"Oi, kunne minulta joutui kaikki hyvä ja kaikki häpeä ja kaikki usko hyviin! Oi, missä on tuo valheellinen viattomuus, joka minulla oli kerran, hyvien viattomuus ja heidän jalot valheensa!

"Liian usein, totisesti, minä seurasin totuutta aivan sen kintereillä: silloin se veti minua nenästä. Monta kertaa minä luulin valhettelevani, ja katso, silloin vasta minä osuin — totuuteen.

"Liian paljon selkeni minulle: mikään ei koske minuun enää. Mitään ei elä enää, jota minä rakastan, — kuinka minä voisin vielä rakastaa itseäni?

"'Elää, niinkuin minua haluttaa, taikka ei elää lainkaan': niin minä tahdon, niin tahtoo myöskin pyhin. Mutta, voi! kuinka minä vielä voisin saada — halua?

"— Onko minulla — vielä päämaalia? Satamaa, jota kohti minun purjeeni juoksee?

"Hyvää tuulta? Oi, vain se, joka tietää, kunne hän kulkee, tietää myöskin, mikä tuuli on hyvä ja hänen matkatuulensa.

"Mitä jäi minulle tähteeksi? Väsynyt ja julkea sydän; epävakainen tahto; räpytyssiivet; murtunut selkäranka.

"Tämä minun kotini etsintä: oi Zarathustra, tiedät sinä, tämä etsiminen oli minun etsiskelemykseni, se syö minut.

"'Missä on — minun kotini?' Sitä minä kyselen ja etsin ja etsein enkä löytänyt. Oi iankaikkinen kaikkialla, oi iankaikkinen ei-missään, oi iankaikkinen — turhaan!"

Näin puhui varjo, ja Zarathustran kasvot kävivät pitemmiksi hänen sanoistaan. "Sinä olet minun varjoni! sanoi hän viimein surullisesti.

"Sinun vaarasi ei ole pieni vaara, sinä vapaa henki ja vaeltaja! Sinulla on ollut paha päivä: kavahda, että et saa vielä pahempaa iltaa!

"Sellaisista asuinsijattomista, kuin sinä olet, näyttää viimein vankilakin antuaalta. Oletko milloinkaan nähnyt, kuinka vangitut rikokselliset nukkuvat? He nukkuvat rauhallisesti, he nauttivat uudesta turvallisuudestaan.

"Kavahda, että ahdas usko ei lopulta kerran vangitse sinua, kova, ankara houre! Sillä sinua viettelee ja kiusaa täst'edes kaikki, mikä on ahdasta ja lujaa.

"Sinä olet kadottanut päämaalin: voi, kuinka sinä voit lieventää ja lyödä leikiksi tämän tuskallisen menettämisen? Siten — sinä olet kadottanut myöskin tien!

"Sinä poloinen häilyvä, haaveksiva, sinä väsynyt perhonen! tahdotko sinä tänä iltana levätä kotilieden ääressä? Niinpä mene silloin ylös minun luolaani!

"Tuolla käy tie minun luolaani. Ja nyt minä tahdon nopeasti juosta sinun luotasi. Jo lepää ikäänkuin varjo minun päälläni.

"Minä tahdon yksin juosta, jotta jälleen kävisi valoisaksi minun ympärilläni. Senvuoksi minun täytyy olla vielä kauan iloisesti jalkeilla. Mutta tänä iltana minun luonani — tanssitaan!" — —

Näin puhui Zarathustra.

Keskipäivällä.

— Ja Zarathustra juoksi ja juoksi eikä löytänyt enää ketään ja oli yksin ja löysi yhä uudelleen itsensä ja nautti ja hekumoi yksinäisyydestään ja ajatteli hyviä asioita, tuntikausia. Mutta keskipäivän hetkellä, kun aurinko oli ihan Zarathustran pään päällä, kulki hän vanhan käyrän ryhmyisen puun ohi, jonka viiniköynnöksen rikas rakkaus kietoi syleilyynsä ja kätki siltä itseltään: siitä riippui keltaisien rypäleiden runsaus vaeltajaa vastaan. Silloin häntä halutti sammuttaa pieni janonsa ja taittaa yksi rypäle; mutta kun hän jo ojensi käsivartensa sitä kohti, silloin häntä alkoi haluttaa vielä enemmin jokin toinen: nimittäin laskeutua pitkälleen puun juurelle täyden keskipäivän hetkellä ja nukkua.

Zarathustra teki niin; ja heti kun hän laskeutui maahan, kirjavan ruohon hiljaisuuteen ja salaperäisyyteen, unhoitti hän pienen janonsa ja vaipui uneen. Sillä, niinkuin Zarathustran sananparsi kuuluu: Yksi on välttämättömämpi kuin toinen. Hänen silmänsä vain jäivät auki: — ne eivät nimittäin kyllästyneet katselemaan ja ylistämään puuta ja viiniköynnöksen rakkautta. Mutta uneen vaipuessaan puhui Zarathustra näin sydämelleen:

"Hiljaa! Hiljaa! Eikö maailma juuri ikään täydellistynyt? Mitä minulle tapahtuukaan?

"Niinkuin siro tuuli näkymättömänä tanssii pöydänsileällä merellä, kevyenä, höyhenkevyenä: niin — tanssii uni minun päälläni.

"Minun silmääni ei se paina umpeen, sieluni se jättää valveille. Kevyt se on, totisesti! höyhenkevyt.

"Se houkuttelee minut, en tiedä kuinka? se taputtaa minua sisällisesti hyväilevin käsin, se ottaa minut valtoihinsa. Niin, se ottaa minut valtoihinsa, jotta sieluni ojentaa itsensä: —

"— kuinka pitkältä ja väsyneeltä se tuntuu minusta, kummallinen sieluni! Tuliko sille seitsemännen päivän ilta jo keskipäivällä? Vaelsiko se jo liian kauan autuaana hyvien ja kypsien olioiden keskellä?

"Se ojentaa pitkäksi itsensä, pitkäksi, — pitemmäksi! se lepää hiljaa, kummallinen sieluni. Liian paljon hyvää se on jo maistanut, tämä kultainen surumielisyys painostaa sitä, sen suu vääristyy.

"— Niinkuin alus, joka juoksee hiljaisimpaan poukamaansa: — nyt se nojautuu maata vasten, pitkästä matkasta väsyneenä ja epävarmoista meristä. Eikö maa ole uskollisempi?

"Niinkuin sellainen alus laskee, hiipii maihin: — silloin on kylliksi, että hämähäkki maalta kehrää lankansa yli sen tykö. Vahvempaa touvia ei tarvita.

"Niinkuin tuollainen väsynyt alus hiljaisimmassa poukamassa: niin minäkin lepään nyt lähellä maata, uskollisena, luottavaisena, odottaen, sidottuna siihen utuisimmilla langoilla.

"Oi onni! Oi onni! Tahdotko sinä laulaa, oi sieluni? Sinä lepäät ruohossa. Mutta tämä on se salaperäinen juhlallinen hetki, jolloin yksikään paimen ei puhalla huiluaan.

"Kavahda! Kuuma keskipäivä nukkuu kedoilla. Älä laula! Hiljaa! Maailma on täydellistynyt.

"Älä laula, sinä nurmen siipisirkka, oi sieluni! Älä edes kuiskaa! katso — hiljaa! vanha keskipäivä nukkuu, se liikuttaa suutaan: eikö se juo juuri onnen pisaraa —

"— vanhaa ruskeaa pisaraa kultaista onnea, kultaista viiniä? Tuulahdus käy sen ylitse, sen onni nauraa. Niin — nauraa jumala. Hiljaa! —

"— 'Onneen, kuinka vähän tarvitaan onneen!' Niin minä puhuin kerran, ja pidin itseäni viisaana. Mutta se oli herjausta: sen minä opin nyt. Viisaat narrit puhuvat paremmin.

"Vähin juuri, hiljaisin, kevyin, sisiliskon kahina, tuulahdus, henkäys, silmänräpäys — vähä aikaan saa onnen parhaimman laadun. Hiljaa!

"— Mitä minulle tapahtui: kuule! Onko aika lentänyt matkoihinsa? Enkö minä pudonnut — kuule! iäisyyden kaivoon?

"Mitä minulle tapahtuu? Hiljaa! Minua pistää — voi sydämeen? sydämeen! Oi murru, murru, sydän, tällaisen onnen, tällaisen piston jälkeen!

"— Kuinka? Eikö maailma juuri ikään tullut täydelliseksi? Pyöreäksi ja kypsäksi? Oi tuota kultaista pyöreätä sormusta — minne se lentää? Juoksenko sen perästä! Hei!

"Hiljaa — —" (ja tässä Zarathustra ojensihe ja tunsi nukkuvansa.)

"Ylös, puhui hän itselleen, sinä nukkuja; sinä keskipäivännukkuja! No niin, pystyyn jo, te vanhat sääret! On aika, on yli ajan, monta hyvää taivalta on teillä vielä jäljellä —

"Nyt te jo nukutte liiaksi, kuinka kauan toki? Puoli iäisyyttä! No niin, hereille nyt, vanha sydämeni! kuinka kauan sinä saatat — valvoa tällaisen unen jälkeen?"

(Mutta silloin hän nukkui jo uudelleen, ja hänen sielunsa kiisti
häntä vastaan ja puolusti itseään ja laskeutui jälleen levolle) —
"Laske minut! Hiljaa! Eikö maailma juuri ikään tullut täydelliseksi?
Oi tuota kultaista pyöreätä palloa!" —

"Nouse ylös, sanoi Zarathustra, sinä pieni varas, päivävaras! Kuinka! Yhä vielä ojennella itseään, haukoitella, huoata, pudota alas syviin kaivoihin?

"Ken sinä oikein olet! Oi sieluni!" (ja tässä hän pelästyi, sillä auringonsäde putosi taivaasta alas hänen kasvoilleen).

"Oi taivas minun pääni päällä, puhui hän huoaten ja nousi istualleen; sinä katselet minua? Sinä kuuntelet minun kummallista sieluani?

"Milloinka sinä juot tämän kastepisaran, joka putosi alas kaikille maan-kappaleille, — milloinka sinä juot tämän kummallisen sielun —

"— milloinka, iäisyyden kaivo! sinä hiilakka hirvittävä keskipäivän-kuilu! milloinka sinä juot minun sieluni takaisin itseesi?"

Näin puhui Zarathustra ja nousi vuoteeltaan puun juurelta niinkuin oudosta juopumuksesta: ja katso, silloin oli aurinko yhä vielä ihan hänen päänsä päällä. Mutta tästä saattaisi syyllä päätellä, että Zarathustra ei ollut nukkunut kauan sillä kertaa.

Tervehdys.

Vasta myöhään iltapäivällä, pitkän turhan etsinnän ja kuljeskelemisen jälkeen, palasi Zarathustra takaisin luolaansa. Mutta kun hän seisoi sen edustalla, ei enää kahdenkaankymmenen askeleen päässä siitä, silloin tapahtui se, mitä hän vähimmin vartosi nyt: hän kuuli uudelleen tuon suuren hätähuudon. Ja, kummallista! tällä kertaa se kuului hänen omasta luolastaan. Mutta se oli pitkä, moninkertainen, outo huuto, ja Zarathustra erotti selvästi, että se oli yhdistetty monesta äänestä: vaikkapa se olisi, etäältä kuultuna, kaikunut kuin huuto yhdestä ainoasta suusta.

Silloin Zarathustra juoksi luolalleen; ja katso! mikä näytelmä häntä odotti tämän kuuleman jälkeen! Sillä siellä he istuivat kaikki yhdessä, joiden ohitse hän oli päivällä käynyt: oikeanpuolinen kuningas ja vasemmanpuolinen kuningas, vanha loihtija, paavi, vapaaehtoinen keräjäläinen, varjo, hengeltä tunnollinen, surumielinen tietäjä ja aasi; mutta rumin ihminen oli pannut päähänsä kruunun ja kietonut ympärilleen kaksi purppuravyötä, — sillä kaikkien rumien tavoin hän mielellään puki itsensä valhepukuun ja näytteli kaunista. Mutta keskellä tätä murheellista seuraa seisoi Zarathustran kotka, pörhöisenä ja levottomana, sillä sen oli vastattava liian paljoon, johon sen ylpeydellä ei ollut mitään vastausta; mutta viisas käärme riippui sen kaulan ympärillä.

Kaikkea tätä katseli Zarathustra suurella kummastuksella; mutta sitten hän tarkasti jokaista vierastaan ystävällisellä uteliaisuudella, luki heidän sielunsa ja ihmetteli uudelleen. Sillä välin olivat kokoontuneet nousseet istualtaan ja odottivat kunnioituksella, että Zarathustra puhuisi. Mutta Zarathustra puhui näin:

"Te epätoivoiset! Te kummalliset! Minä kuulin siis teidän hätähuutonne? Ja nyt minä tiedän myöskin, mistä hän on etsittävä, jota minä etsin tänään turhaan: korkeampi ihminen —:

"— minun omassa luolassani hän istuu, korkeampi ihminen! Mutta mitä minä ihmettelen! Enkö ole häntä itse houkutellut luokseni, hunajauhrin ja onneni viekkaitten houkutushuutojen kautta?

"Kuitenkin minusta tuntuu, että te sovitte huonosti toisillenne seuraksi, te herätätte nurjuutta toistenne sydämissä, te hätäähuutavat, istuessanne yhdessä täällä. Ensin täytyy tulla jonkun,

"— jonkun, joka saa teidät jälleen nauramaan, hyvän ja iloisen ilveilijän, tanssijan ja tuulen ja huimapään, vanhan narrin: — mitä arvelette?

"Suokaa anteeksi, te epätoivoiset, että minä teidän edessänne puhun tällaisia pieniä sanoja, totisesti, sopimattomia sellaisille vieraille! Mutta te ette aavista, mikä minun sydämeni tekee ylimieliseksi: —

"— te itse sen teette ja teidän näkönne, suokaa minulle anteeksi! Sillä jokainen käy urhoolliseksi, joka katselee epätoivoista. Puhutella epätoivoista — siihen luulee jokainen itsensä kyllin väkeväksi.

"Minulle itselleni te annoitte tämän voiman — hyvän lahjan, korkeat vieraani! Rehellisen vieraslahjan! Niinpä siis älkää suuttuko, että minä tarjoan teille omani.

"Tämä on minun valtakuntani ja herrauteni: mutta mikä minun on, se on tämän illan ja tämän yön oleva teidän.

"Minun eläimeni palvelevat teitä: minun luolani olkoon teidän leposijanne.

"Minun kotonani ja majassani ei kenkään ole oleva epätoivossa, piirissäni minä varjelen jokaisen villipetoeläimistään. Ja tämä on ensimäinen, minkä minä tarjoon teille: turvallisuus!

"Mutta toinen on: pikkusormeni. Ja jos teillä on se ensin, niin ottakaa vain koko käsi, niin! ja sydän lisäksi! Tervetuloa tänne, tervetuloa, kestiystäväni!"

Näin puhui Zarathustra ja nauroi rakkaudesta ja pahuudesta. Tämän tervehdyksen jälkeen hänen vieraansa kumarsivat uudelleen ja vaikenivat kunnioittavaisesti; mutta oikeanpuolinen kuningas vastasi heidän puolestaan.

"Siitä tavasta, oi Zarathustra, jolla sinä tarjosit meille käden ja tervehdyksen, me tunnemme sinut Zarathustraksi. Sinä alennuit meidän edessämme; sinä loukkasit melkein meidän kunnioitustamme —:

"— mutta ken voisi sinun laillasi alentaa itsensä sellaisella ylpeydellä? Se nostaa meidät itsemme pystyyn, virvoitus se on meidän silmillemme ja sydämillemme.

"Nähdäksemme vain tämän me nousisimme vielä korkeammille vuorille, kuin tämä vuori on. Katselemishaluisina me tulimme, me tahdoimme nähdä, mikä synkät silmät tekee kirkkaiksi.

"Ja katso, jo on kaikki meidän hätähuutomme ohitse. Jo on meidän mielemme ja sydämemme avoin ja on ihastuksissaan. Paljoa ei puutu, että rohkeutemme ei käy ylimieliseksi.

"Ei mitään ilahduttavampaa, oi Zarathustra, kasva maan päällä kuin korkea väkevä tahto: se on sen ihanin kasvi. Kokonainen maisema saa virvoituksen yhdestä sellaisesta puusta.

"Pinjaa minä ajattelen, joka kasvaa sinun laillasi, oi Zarathustra: pitkäksi, vaiteliaaksi, kovaksi, yksinäiseksi, jonka puu on parhainta ja taipuvinta, ihanaksi, —

"— mutta viimein väkevin vihrein oksin omaa valtaansa tavoittaen, väkeviä kysymyksiä kysyen tuulilta ja säiltä ja mikä ikinä on kukkuloilla kotoista,

"— väkevämmin vastaten, käskeväinen, voitollinen: oi ken ei tahtoisi nousta korkeille vuorille nähdäkseen sellaisia puita?

"Sinun puustasi täällä, oi Zarathustra, saa synkkä, nurjaonninen virvoituksen, sinun katseestasi käy epävakainenkin varmaksi ja parantaa sydämensä.

"Ja totisesti, kohti sinun vuortasi ja puutasi kääntyy tänään moni silmä; suuri kaipuu on aukaissut ne, ja moni oppi kysymään: ken on Zarathustra?

"Ja kenen korvaan sinä kerran vuodatit laulusi ja hunajasi: kaikkien kätkeytyneitten, yksineläjien, kaksineläjien, kaikki ne puhuivat yhdellä erää sydämelleen:

"'Elääkö Zarathustra vielä? Ei kannata enää elää, kaikki on yhtäläistä, kaikki on turhaa: tai — meidän täytyy elää Zarathustran kanssa!'

"'Miksi ei hän tule, joka niin kauan on julistanut tuloansa? Näin kysyivät monet; nielaisiko yksinäisyys hänet! Vai menemmekö me hänen tykönsä?

"Nyt tapahtuu, että yksinäisyys itse käy mureaksi ja murtuu, haudan lailla, joka murtuu eikä voi kauemmin pitää enää kuolleitaan. Kaikkialla näkee ylösnousseita.

"Nyt aallot nousevat ja nousevat vuoresi ympärillä, oi Zarathustra. Ja kuinka korkea korkeutesi onkaan, monien täytyy sinun luoksesi ylös; sinun venheesi ei ole enää kauan oleva kuivalla maalla.

"Ja että me epätoivoiset tulimme nyt sinun luolaasi emme enää ole epätoivossa: tunnus- ja ennusmerkki se on vain siitä, että parempia on matkalla sinun tykösi, —

"— sillä hän itse on matkalla sinun tykösi, jumalan viimeinen jäännös ihmisten joukossa, se on: kaikki suuren kaipuun, suuren iljetyksen, suuren kyllästyksen ihmiset,

"— kaikki, jotka eivät tahdo elää, elleivät jälleen opi toivomaan — elleivät opi sinulta, oi Zarathustra, suurta toivetta!"

Näin puhui oikeanpuolinen kuningas ja tarttui Zarathustran käteen, suudellakseen sitä; mutta Zarathustra ehkäisi hänen kunnianosotuksensa ja peräytyi kauhuissaan, vaieten ja äkkiä ikäänkuin paeten kaukaisiin etäisyyksiin. Mutta hetkisen kuluttua hän jo oli jälleen vieraittensa luona, katseli heitä kirkkain, tutkivin silmin ja puhui:

"Minun vieraani, te korkeammat ihmiset, minä tahdon puhua teidän kanssanne selvää saksaa. Teitä minä en odottanut näillä vuorilla."

("Selvää saksaa! Jumala armahtakoon!" virkkoi tässä vasemmanpuolinen kuningas syrjään; "huomaa että hän ei tunne hyviä saksalaisia, tämä viisas itäisiltä mailta!")

("Mutta hän tarkoittaa 'suoraa saksaa' — no niin! Se ei ole tänään huonoin maku!")

"Te lienette varmaankin kaikki korkeampia ihmisiä, jatkoi
Zarathustra: mutta minulle — te ette ole kyllin korkeita ja väkeviä.

"Minulle, se on: heltymättömälle, joka vaikenee minussa, mutta ei tule alati vaikemaan. Ja jos te kuulutte minulle, niin ette kuitenkaan oikeana kätenäni.

"Ken näet itse seisoo sairailla ja heikoilla jaloilla, teidän laillanne, hän tahtoo ennen kaikkea, tietäköönpä hän sen sitten tai kätkeköön sen itseltään: tulla säästetyksi.

"Mutta käsiäni ja jalkojani minä en säästä, minä en säästä sotilaitani: kuinka te sitten kelpaisitte minun sotaani?

"Teidän kanssanne minä turmelisin jokaisen voiton itseltäni. Ja moni teistä kaatuisi, jos hän vain kuulisi minun rumpujeni kaikuvan äänen.

"Ette te ole myöskään kyllin kauniita ja jalosyntyisiä minulle. Minä tarvitsen puhtaita sileitä kuvastimia oppejani varten; teidän pinnallanne tulee minun oma kuvani vääristellyksi.

"Teidän hartioitanne painaa moni taakka, moni muisto; moni ilkeä kääpiö istuu kyyristyneenä teidän loukoissanne. Teissäkin on olemassa kätkettyä roskaväkeä.

"Ja vaikkapa te olette korkeata ja korkeampaa lajia: paljon teissä on käyrää ja epämuodostunutta. Ei ole sitä seppää maailmassa, joka teidät takoisi oikeiksi ja suoriksi.

"Te olette vain siltoja: kulkekoot ne, jotka ovat korkeampia, teidän ylitsenne! Te olette portaita: niinpä älkää vihastuko häneen, joka astuu teidän ylitsenne omaan korkeuteensa.

"Teidän siemenestänne voi myös kerran oikea poika ja täysi perillinen kasvaa: mutta se on kaukana. Te itse ette ole niitä, joilla on oikeus minun perintööni ja nimeeni.

"Teitä en minä odota näillä vuorilla, teidän kanssanne minä en astu alas viimeistä kertaa. Te tulitte vain enteinä siitä, että korkeampia on jo matkalla minun tyköni, —

"— ei suuren kaipuun, suuren iljetyksen, suuren kyllästymisen ihmisiä eikä niitä, joita te kutsutte jumalan jäännöksiksi,

"— ei! Ei! Kolmasti ei! Toisia minä odotan näillä vuorilla ja ilman heitä minä en tahdo jalkaani siirtää täältä,

"— korkeampia, väkevämpiä, voitollisempia, iloisempia, sellaisia, jotka ovat oikeinmuodostuneita ruumiilta ja sielulta: nauravien jalopeurojen täytyy tulla!

"Oi kestiystäväni, te kummalliset, — ettekö te kuulleet puhuttavan vielä mitään minun lapsistani? Ja että ne ovat matkalla minun tyköni?

"Puhukaa minulle toki yrttitarhoistani, autuaista saaristani, minun uudesta ihanasta lajistani, — miksi ette puhu minulle mitään siitä?

"Tämän vieraslahjan minä pyydän itselleni teidän rakkaudeltanne, että te puhutte minulle lapsistani. Tähän saakka minä olen ollut rikas, tähän saakka olen ollut köyhä: mitä en minä lahjoittanut pois,

"— mitä en minä lahjoittaisi pois, jotta minulla olisi yksi: nämä lapset, tämä elävä istutus, nämä minun tahtoni ja korkeimman toiveeni elämänpuut!"

Näin puhui Zarathustra ja keskeytti äkkiä puheensa: sillä hänen kaipuunsa valtasi hänet, ja hän sulki silmänsä ja suunsa sydämensä liikutuksesta. Ja myöskin kaikki hänen vieraansa vaikenivat ja seisoivat hiljaa ja hämmästyneinä: paitsi että vanha tietäjä käsin ja elein teki merkkejä.

Ehtoollinen.

Tässä kohdassa näet tietäjä keskeytti Zarathustran ja hänen vieraittensa tervehdyksen: hän tunkeutui esiin niinkuin se, jolla ei ole hukata yhtään aikaa, tarttui Zarathustran käteen ja huusi: "Mutta Zarathustra!

"Yksi on välttämättömämpi kuin toinen, niin sinä puhut itse: niinpä yksi on minulle nyt välttämättömämpi kuin mikään muu.

"Yksi sana ajallaan: etkö sinä ole kutsunut minua aterialle? Ja täällä on monta, jotka ovat tulleet pitkiä matkoja. Ethän toki tahdo ravita meitä sanoilla?

"Minun mielestäni te olette myös ajatelleet kaikki liian paljon kuoliaaksipaleltumista, hukkumista, tukehtumista ja muita hengenvaarallisia asioita: mutta kukaan ei ole ajatellut sitä, mikä minua uhkaa, nimittäin nälkäännääntyminen." —

(Näin puhui tietäjä; mutta kun Zarathustran eläimet kuulivat nämä sanat, juoksivat ne kauhusta tiehensä. Sillä ne näkivät, että minkä olivat tuoneetkin kotia päivällä, ei se riittäisi täyttämään tätä yhtä ainoaa tietäjää.)

"— Sekä janoonnääntyminen, jatkoi tietäjä. Ja vaikkakin minä kuulen veden loiskivan täällä, viisauden puheen lailla, nimittäin rikkaasti ja väsymättä: minä — tahdon viiniä!

"Ei jokainen ole syntynyt Zarathustran lailla vedenjuojaksi. Vesi ei kelpaa myöskään väsyneille ja kuihtuneille: meille on viini soveliasta, — se vasta antaa äkillisen elpymisen ja terveyden silmänräpäyksessä."

Tässä tilaisuudessa, kun tietäjä pyysi viiniä, tapahtui, että vasemmanpuolinen kuningaskin, tuo vaitelias, puhkesi kerran puhumaan. "Viinistä, puhui hän, pidimme me huolen, minä ja veljeni, oikeanpuolinen kuningas: meillä on viiniä kylliksi, — kokonainen aasi täynnä. Niin ei puutu muuta kuin leipää."

"Leipää? vastasi Zarathustra ja nauroi. Juuri leipää vain ei erakoilla ole. Mutta ihminen ei elä yksin leivästä, vaan myöskin hyvien lampaiden lihasta, joita minulla on kaksi:

"— ne ovat kiireellisesti teurastettavat ja höystettävät salvia-yrtillä, valmistettavat, niin minä tahdon. Ei myöskään puutu juuria ja hedelmiä, kyllin hyviä itse herkuttelijoille ja nirsoille; ei myöskään pähkinöitä ja muita arvoituksia särjettäväksi.

"Näin me tahdomme nopeasti valmistaa hyvän aterian. Mutta ken tahtoo yhtyä aterialle, hänen täytyy myös ryhtyä työhön, kuninkaittenkin. Zarathustran tykönä voi kuningaskin olla kokki."

Tähän ehdotukseen olivat kaikki tyytyväisiä: paitsi että vapaaehtoinen kerjäläinen vastusti lihaa ja viiniä ja höysteitä.

"Katsokaa tuota mässääjää Zarathustraa! sanoi hän leikillisesti: lähdetäänkö luoliin ja korkeille vuorille sitä varten, että valmistetaan tällaisia aterioita?

"Nyt minä tosiaan ymmärrän, mitä hän kerran opetti meille: 'Ylistetty olkoon pieni köyhyys!' ja miksi hän tahtoo poistaa kerjäläiset."

"Ole hyvällä mielellä, vastasi Zarathustra hänelle, niinkuin minäkin olen. Pysy tavoissasi, sinä verraton, jyrsi jyviäsi, juo vettäsi, ylistä ruokiasi: kunhan se vain tekee sinut iloiseksi!

"Minä olen laki vain omilleni, minä en ole laki kaikille. Mutta ken minulle kuuluu, hän olkoon vahva luiltaan, myöskin kevyt jaloiltaan — iloinen sekä sodassa että juhlassa, ei mikään synkkänaama, ei haave-hanno, valmis vaikeimpaan kuin juhlaan, terve ja eheä.

"Parhain kuuluu minun omilleni ja minulle; ja jollei meille sitä anneta, niin me otamme sen: — parhaimman ravinnon, puhtaamman taivaan, väkevimmät ajatukset, kauneimmat naiset!" —

Näin puhui Zarathustra; mutta oikeanpuolinen kuningas vastasi: "Kummallista! Onko milloinkaan ennen kuultu niin älykkäitä sanoja viisaan suusta?

"Ja totisesti, kummallisinta viisaassa on se, jos hän kaikkeen muuhunkin on vielä älykäs eikä mikään aasi."

Näin puhui oikeanpuolinen kuningas ja ihmetteli; mutta aasi sanoi hänen puheeseensa pahansisuisesti J-A-A. Mutta tämä oli sen pitkän aterian alku, jota aikakirjoissa "Ehtoolliseksi" kutsutaan. Sen kestäessä ei puhuttu mistään muusta kuin korkeammasta ihmisestä.

Korkeammasta ihmisestä.

1.

Kun minä ensikerran tulin ihmisten tykö, silloin minä tein erakko-hulluuden, tuon suuren hulluuden: minä asetuin turulle.

Ja kun minä puhuin kaikille, niin en puhunut kenellekään. Mutta ehtoolla oli nuorallatanssija ja ruumis minun tovereitani; ja minä itse melkein ruumis.

Mutta uuden aamun mukana tuli uusi totuus minulle: silloin minä opin puhumaan: "Mitä kuuluvat minuun turku ja roskaväki ja roskaväen-melu ja pitkät roskaväenkorvat!"

Te korkeammat ihmiset, oppikaa tämä minulta: turulla ei kukaan usko korkeampiin ihmisiin. Ja jos tahdotte puhua siellä, no niin! Mutta roskaväki vilkuttaa silmiään: "me olemme kaikki yhtäläisiä."

"Te korkeammat ihmiset, — niin vilkuttaa roskaväki silmiään ei ole olemassa mitään korkeampia ihmisiä, me olemme kaikki yhtäläisiä, ihminen kuin ihminen, jumalan edessä — me kaikki olemme yhtäläisiä!"

Jumalan edessä! — Mutta nyt tämä jumala on kuollut. Mutta roskaväen edessä me emme tahdo olla yhtäläisiä. Te korkeammat ihmiset, menkää pois turulta!

2.

Jumalan edessä! — Mutta nyt tämä jumala on kuollut! Te korkeammat ihmiset, tämä jumala oli teidän suurin vaaranne.

Vasta sitten kuin hän vaipui hautaan olette te jälleen ylösnousseet. Nyt vasta tulee suuri keskipäivä, nyt vasta tulee korkeampi ihminen — herraksi!

Ymmärsittekö te tämän sanan, oi veljeni? Te peljästytte: pyörryttääkö teidän sydäntänne? Ammoittaako tässä pohjattomuus teitä vastaan? Haukkuuko helvetinkoira teille täällä?

No niin! Hyvä! Te korkeammat ihmiset. Nyt vasta makaa ihmistulevaisuuden vuori synnytystuskissaan. Jumala kuoli: nyt me tahdomme, — että yli-ihminen eläisi.

3.

Surullisimmat kysyvät tänään: "kuinka on ihminen säilyvä?" Mutta Zarathustra kysyy ainoana ja ensimäisenä: "kuinka on ihminen voitettava?"

Yli-ihminen on minun sydämelläni, hän on minun ensimäiseni ja ainoani — eikä ihminen: ei lähimmäinen, ei köyhin, ei enimmän kärsivä, ei parhain. —

Oi veljeni, mitä minä ihmisessä voin rakastaa, on se että hän on ylimeno ja meno perikatoon. Ja myöskin teissä on paljon, mikä saa minut rakastamaan ja toivomaan.

Että te halveksuitte, te korkeammat ihmiset, se saa minut toivomaan.
Suuret halveksivaiset näet ovat suuria kunnioittajia.

Että te olitte epätoivoissanne, siinä on paljon kunnioitettavaa.
Sillä te ette oppineet alistumaan, te ette oppineet pieniä viisauksia.

Tänään näet tulivat pienet ihmiset herroiksi: he saarnaavat kaikki alistumista ja häveliäisyyttä ja viisautta ja ahkeruutta ja lukuunottamista ja pienien hyveiden pitkää körököröä.

Mikä naistenlajia on, mikä orjienlajista polveutuu ja varsinkin roskaväki-sotku: se tahtoo nyt tulla kaiken ihmistulevaisuuden herraksi — oi iljetys! iljetys! iljetys!

Se kysyy ja kysyy eikä väsy: "kuinka on ihminen säilyttävä itsensä, parhaiten, kauimmin, mukavimmin?" Siten — he ovat tämänpäivän herroja.

Nämä tämänpäivän herrat voittakaa, oi veljeni, — nämä pienet ihmiset: he ovat yli-ihmisen suurin vaara!

Voittakaa, te korkeammat ihmiset, pienet hyveet, pienet viisaudet, hiekkajyvä-lukuunottamiset, muurahaisrikkarihkama, viheliäinen tyytyväisyys, "useimpien onni" —!

Ja ennemmin tulkaa epätoivoon kuin alistutte. Ja, totisesti, minä rakastan teitä senvuoksi, että te ette ymmärrä elää tänään, te korkeammat ihmiset! Sillä niin te elätte parhaimmin!

4.

Onko teillä rohkeutta, oi veljeni? Oletteko te uskaliaita? Ei rohkeutta katselijain edessä, vaan erakko- ja kotkarohkeutta, jota näkemässä ei enää ole edes jumalatakaan!

Kylmiä sieluja, muuleja, sokeita, juopuneita, niitä minä en kutsu uskaliaiksi. Uskallusta on sillä, ken tuntee pelon, mutta myös masentaa pelon: ken kuilun näkee, mutta ylpeydellä.

Ken kuilun näkee, mutta kotkan-silmin, — ken kotkankynsin koppoo kuilun: hänellä on rohkeutta. — —

5.

"Ihminen on paha" — niin puhuivat kaikki viisaimmat minulle lohdutukseksi. Ah, kunhan se vain vielä tänäänkin on totta! Sillä paha on ihmisen parhain voima.

"Ihmisen täytyy tulla paremmaksi ja pahemmaksi" — niin minä opetan.
Pahin on välttämätön yli-ihmisen parhaimpaan.

Saattoi olla hyvä tuolle pienten ihmisten saarnaajalle, että hän kärsi ja kantoi ihmisen synnin. Mutta minä iloitsen suuresta synnistä suurena lohdutuksenani.

Mutta tällainen ei ole sanottu pitkiä korvia varten. Jokainen sana ei kuulu myöskään jokaisen suuhun. Ne ovat hienoja kaukaisia asioita: niitä älkööt lampaankynnet tavoittako!

6.

Te korkeammat ihmiset, luuletteko, että minä olen tullut hyvittämään sen, minkä te teitte huonosti?

Tai että minä täst'edes olen valmistava mukavamman vuoteen teille, kärsiväisille? Tai näytän teille, te epävakaiset, harhaankiivenneet uusia helpompia polkuja?

Ei! Ei! Kolmasti ei! Yhä enemmän, yhä parempia teidän lajistanne on käyvä perikatoon, — sillä teidän on kokeminen yhä pahempaa ja kovempaa. Niin vain —

— niin vain kasvaa ihminen siihen korkeuteen, missä salama osuu häneen ja murtaa hänet: kyllin korkeiksi salamaa varten.

Vähään, pitkään, kaukaisimpaan, tähtää minun mieleni ja minun kaipuuni: mitä minuun koskisi teidän pieni, nuori, lyhyt kurjuutenne!

Te ette kärsi kylliksi vielä! Sillä te kärsitte itsestänne, te ette kärsineet vielä ihmisestä. Te valhettelisitte, jos sanoisitte toisin! Te kaikki, te ette ole kärsineet, mitä minä kärsin. — —

7.

Minulle ei ole kylliksi, että salama ei enää vahingoita. Pois minä en tahdo johdattaa sitä: sen on oppiminen — tekemään työtä minun hyväkseni. —

Minun viisauteni on kokoontunut jo kauan kuin pilvi, se käy hiljaisemmaksi ja pimeämmäksi. Niin tekee jokainen viisaus, joka kerran on synnyttävä salamoita. —

Näille tämänpäivän ihmisille minä en tahdo olla valo, en heidän valoksi kutsumansa. Heidät — minä tahdon sokaista: viisauteni salama! puhkaise heidän silmänsä!

8.

Älkää tahtoko mitään yli kykynne: on olemassa katala vääryys niissä, jotka tahtovat yli kykynsä.

Varsinkin, jos he tahtovat suuria asioita! Sillä he herättävät epäluuloa suuria asioita kohtaan, nämä hienot väärentäjät ja näyttelijät! —

— kunnes viimein tulevat vääriksi itselleen, kierosilmäisiksi, maalipeittoisiksi madonreijiksi, verhotuiksi väkevien sanojen, näytekilpi-hyveitten, loistavien valhekiiltotekojen kaapuun.

Kavahtakaa tässä visusti, te korkeammat ihmiset! Sillä tänään ei minulle ole mikään kallisarvoisempaa ja harvinaisempaa kuin rehellisyys.

Eikö tämä tämäpäivä ole roskaväen. Mutta roskaväki ei tiedä itse, mikä on suurta ja pientä, mikä suoraa ja rehellistä: se on viattoman kiero, se valhettelee alati.

9.

Epäilkää tänään hyvällä epäluulolla, te korkeammat ihmiset, te uskaliaat! Te avosydämiset! Ja pitäkää perusteenne salaisina! Tämä tänään on näet roskaväen.

Mitä roskaväki ilman perusteita kerran oppi uskomaan, ken voisi sen perusteilla siltä — kukistaa kumoon?

Turulla saadaan uskomaan eleillä. Mutta perusteet tekevät roskaväen epäileväksi.

Ja jos kerran jokin totuus pääsisi voittoon, niin kysykää itseltänne hyvällä epäluulolla: "mikä väkevä eksytys on taistellut sen puolesta?"

Kavahtakaa itsenne myöskin oppineista! He vihaavat teitä: sillä he ovat hedelmättömiä! Heillä on kylmät kuivuneet silmät, heidän edessään on jokainen lintu höyhennetty.

Sellaiset pöyhkeilevät sillä, että eivät valhettele: mutta kykenemättömyys valheeseen ei ole vielä läheskään rakkautta totuuteen. Kavahtakaa!

Vapaus kuumeesta ei ole vielä läheskään tietoa! Paleltuneita henkiä minä en usko. Ken ei osaa valhetella, hän ei tiedä, mitä totuus on.

10.

Jos te tahdotte korkealle, niin käyttäkää omia jalkojanne! Älkää antako kantaa itseänne ylös, älkää istuko vieraille selille ja vieraille päille!

Mutta sinä nouset hevosen selkään? Sinä ratsastat nyt ripeästi ylös päämaaliisi! Mutta sinun rampa jalkasi istuu myös mukana hevosen selässä!

Kun sinä olet päämaalissasi, kun sinä hyppäät hevosesi selästä: kukkulallasi juuri, korkeampi ihminen, olet sinä kompastuva!

11.

Te luovat, te korkeammat ihmiset! Raskas on vain omasta lapsestaan.

Älkää antako itsellenne mitään sanella, vakuuttaa! Ken sitten on teidän lähimmäisenne? Ja jos te toimittekin "lähimmäisen hyväksi", — niin te ette kuitenkaan luo hänen hyväkseen!

Jättäkää pois tuo "hyväksi", te luovat: teidän hyveenne juuri tahtoo, että te ette tee mitään "hyväksi" ja "tähden" ja "koska". Näiltä vääriltä pieniltä sanoilta on teidän tukittava korvanne.

"Lähimmäisen hyväksi" on vain pienten ihmisten hyvettä: siellä sanotaan "yksi yhtä hyvä kuin toinen" ja "käsi toisensa pesee": — heillä ei ole oikeutta eikä voimaa teidän omanvoitonpyyntiinne!

Teidän omanvoitonpyynnissänne, te luovat, on kohtuakantavaisen varovaisuutta ja huolenpitoa! Mitä yksikään ei vielä silmin nähnyt, hedelmää: sitä varjelee ja säästää ja ravitsee teidän koko rakkautenne.

Missä teidän koko rakkautenne on, teidän lapsessanne, siellä on myöskin teidän koko hyveenne! Teidän työnne, teidän tahtonne on teidän "lähimmäisenne": älkää antako uskotella itsellenne mitään vääriä arvoja!

12.

Te luovat, te korkeammat ihmiset! Kenen synnyttää täytyy, hän on sairas; mutta ken on synnyttänyt, hän on saastainen.

Kysykää naisilta: ei synnytetä siksi, että se on huvitusta. Tuska saa kanat ja runoilijat kaakottamaan.

Te luovat, teissä on paljon saastaista. Se johtuu siitä, että teidän täytyi olla äitejä.

Uusi lapsi: oi kuinka paljon uutta likaa tuli myöskin maailmaan! Käykää syrjään! Ja ken on synnyttänyt, hänen tulee huuhtoa sielunsa puhtaaksi!

13.

Älkää olko siveellisiä yli voimienne! Ja älkää tahtoko itseltänne mitään vastoin todennäköisyyttä!

Kulkekaa niitä jälkiä, joita teidän isienne hyve jo kulki! Kuinka te tahtoisitte nousta korkealle, ellei teidän isienne tahto nouse teidän kanssanne?

Mutta ken tahtoo olla esikoinen, hän katsokoon että hänestä ei tule myöskin viimeinen! Ja missä teidän isienne paheet ovat, siinä teidän ei tule tahtoa merkitä pyhimystä!

Kenen isät rakastivat naisia ja väkeviä viinejä ja villisikoja: mitä se olisi, jos hän tahtoisi itseltään siveyttä?

Narriutta se olisi! Paljolta, totisesti, se tuntuu minusta moiselle, jos hän on yhden tai kahden tai kolmen vaimon mies.

Ja jos hän perustaisi luostareita ja kirjoittaisi oven yläpuolelle: "tie pyhimykseen", — minä sanoisin kuitenkin: mihin! se on uusi narrius!

Hän perusti itselleen pakko- ja pakohuoneen: olkoon onneksi! Mutta minä en usko siihen.

Yksinäisyydessä kasvaa se, minkä siihen vie mukanaan, myöskin sisäinen elukka. Senvuoksi yksinäisyys vieroittaa monta.

Oliko olemassa tähän saakka mitään likaisempaa maan päällä kuin erämaan-pyhimys? Heidän vaiheillansa ei ollut ainoastaan perkele valloillaan — vaan myöskin sika.

14.

Arkoja, häveliäitä, kömpelöjä, tiikerin kaltaisia, jolta hyppy epäonnistui: niin, te korkeammat ihmiset, minä näin teidän usein hiipivän syrjään. Yksi heitto epäonnistui teiltä.

Mutta, te arvanpelaajat, mitä siitä! Te ette oppineet pelaamaan ja pilkkaamaan, niinkuin täytyy pelata ja pilkata! Emmekö me istu suuren pilkka- ja pelipöydän ääressä?

Ja jos teiltä jotakin suurta epäonnistui, niin oletteko itse senvuoksi epäonnistuneita? Ja jos itse epäonnistuitte, epäonnistuiko senvuoksi — ihminen? Mutta jos ihminen epäonnistui: — hyvä! Niinpä ylös!

15.

Mitä korkeampi lajiltaan, sitä harvemmin asia onnistuu. Te korkeammat ihmiset täällä, ettekö te kaikki ole epäonnistuneita?

Olkaa hyvässä turvassa, mitä siitä! Kuinka paljon vielä on mahdollista! Oppikaa nauramaan omaa itseänne, niinkuin nauraa täytyy!

Mitä ihmettelemistä onkaan, että te epäonnistuitte ja onnistuitte puoliksi, te puoliksi-murtuneet! Eikö teissä ahdista ja paina — ihmisen tulevaisuus?

Ihmisen kaukaisin, syvin, tähtikorkein, hänen suunnaton voimansa: eikö tämä kaikki kuohu sekaisin teidän maljassanne?

Mitä ihmettelemistä, että moni malja murtuu! Oppikaa nauramaan itseänne, niinkuin nauraa täytyy! Te korkeammat ihmiset, oi kuinka paljon on vielä mahdollista!

Ja totisesti, kuinka paljon jo on onnistunut! Kuinka rikas tämä maa on pienistä hyvistä täydellisistä olioista, hyvin onnistuneista!

Asettakaa pieniä hyviä täydellisiä olioita ympärillenne, te korkeammat ihmiset! Niiden kultainen kypsyys parantaa sydämen. Täydellinen opettaa toivoa.

16.

Mikä oli tähän saakka suurin synti maanpäällä? Eikö se ollut sen sana, joka sanoi: "Voi niitä, jotka täällä nauravat!"

Eikö hän itse löytänyt mitään syytä nauruun maan päällä? Niinpä hän etsi vain huonoa. Lapsi löytää täällä vielä syitä.

Hän — ei rakastanut kylliksi: muutoin hän olisi rakastanut myöskin meitä, nauravia! Mutta hän vihasi ja pilkkasi meitä, ulvomisen ja hammastenkiristyksen hän lupasi meille.

Täytyykö sitten heti kirota, missä ei rakasta? Se tuntuu minusta huonolta maulta. Mutta niin teki hän, tämä ehdoton. Hän tuli roskaväestä.

Ja itse hän vain ei rakastanut kylliksi: muutoin hän olisi vähemmin suuttunut siitä, että häntä ei rakastettu. Kaikki suuri rakkaus ei tahdo rakkautta: — se tahtoo enemmän.

Karttakaa kaikkia tuollaisia ehdottomia! Se on viheliäistä sairasta lajia, roskaväen-lajia: he katsovat karsaasti tätä elämää, heillä on paha katse tätä maata kohtaan.

Karttakaa kaikkia tuollaisia ehdottomia! Heillä on raskaat jalat ja helteiset sydämet: — he eivät osaa tanssia. Kuinka voisi maa olla sellaisille kevyt!

17.

Käyrinä tulevat kaikki hyvät oliot lähelle päämaaliaan. Kissojen lailla ne köyristeleivät, ne kehräävät sisällisesti läheisestä onnestaan, — kaikki hyvät oliot nauravat.

Käynti ilmaisee, ken kulkee jo omaa rataansa: katsokaa minun käyntiäni! Mutta ken tulee lähelle päämaaliansa, hän tanssii.

Ja, totisesti, kuvapatsaaksi minä en tullut, vielä minä en seiso tuolla, jäykkänä, tylsänä, kivettyneenä, pilarina; minä rakastan nopeata juoksua.

Ja jos maan päällä on vielä rämettä ja sankkaa murhetta: kenellä kevyet jalat on, hän juoksee yli liejunkin ja tanssii kuin puhdistetulla jäällä.

Ylentäkää sydämenne, veljeni, korkealle! korkeammalle! Älkää myöskään unhoittako jalkoja! Ylentäkää myöskin jalkanne, te hyvät tanssijat, ja vielä paremmin: seisokaa myöskin päälaellanne!

18.

Nauravaisen kruunu, tämä ruususeppel-kruunu: minä kruunasin itse itseni tällä kruunulla, minä itse julistin pyhäksi nauruni. Ketään muuta minä en huomannut tänään kyllin vahvaksi siihen.

Zarathustra tanssija, Zarathustra kevyt, joka siivin viittoo, lentoonvalmis, kaikkia lintuja luokseviittova, altis ja valmis, autuaan-kevytmielinen.

Zarathustra tottapuhuvainen, Zarathustra tottanauravainen, ei mikään maltiton, ei mikään ehdoton, sellainen, joka rakastaa hyppyjä ja syrjähyppyjä; minä itse kruunasin itseni tällä kruunulla!

19.

Ylentäkää sydämenne, veljeni, korkealle! korkeammalle! Älkää unhoittako myöskään jalkoja! Ylentäkää myöskin jalkanne, te hyvät tanssijat, ja vielä paremmin: seisokaa myöskin päälaellanne!

Myöskin onnessa on raskaita eläimiä, on kämpäjalkoja alun alusta saakka. Kummallisesti ne ahkeroivat, elefantin lailla, joka koettaa seisoa päälaellaan.

Mutta parempi on olla narrimainen onnesta kuin narrimainen onnettomuudesta, parempi tanssia kömpelösti kuin käydä rammasti. Niinpä oppikaa minusta minun viisauteni: huonoimmallakin oliolla on kaksi hyvää nurjaapuolta, —

— huonoimmallakin olioilla on hyvät tanssijalat; niinpä oppikaa, te korkeammat ihmiset, asettamaan itsenne oikeille jaloille!

Niinpä unhoittakaa murhe-huohottaminen ja kaikki roskaväkisurumielisyys! Oi kuinka surullisilta minusta tuntuvat tänään roskaväen ilveilijätkin! Mutta tämä tänään on roskaväen.

20.

Tehkää niinkuin tuuli, kun se syöksyy vuoriluolistaan: oman pillinsä mukaan se tahtoo tanssia, meret vapisevat ja hyppivät sen askelten alla.

Ken aaseille antaa siivet, ken naarasjalopeuroja lypsää, ylistetty olkoon tämä hyvä kahlehtimaton henki, joka käy kuin myrskytuuli yli kaiken tämänpäiväisen ja kaiken roskaväen, —

— joka on vihamielinen orjantappura- ja takkiaispäitä ja kaikkia kuihtuneita lehtiä ja rikkaruohoja kohtaan: ylistetty olkoon tämä kesytön hyvä vapaa myrskyhenki, joka tanssii rämeiden ja murheiden päällä kuin nurminiityillä!

Joka vihaa roskaväki-kalvetuskoiria ja kaikkia epäonnistuneita synkkiä sikiöitä: ylistetty olkoon tämä kaikkien vapaiden henkien henki, naurava myrsky, joka puhaltaa pölyä kaikkien mustastinäkevien, paiseellisten silmille!

Te korkeammat ihmiset, teidän huonoimpanne on: kaikki te ette oppineet tanssimaan, niinkuin tanssia täytyy, — tanssia itsenne ylitse! Mitä siitä, että te epäonnistuitte!

Kuinka paljon on vielä mahdollista! Niinpä oppikaa nauramaan itsenne ylitse! Ylentäkää sydämenne, te hyvät tanssijat, korkealle! korkeammalle! Älkää unhoittako myöskään hyvää naurua!

Nauravaisen kruunun, tämän ruususeppelkruunun: teille, veljeni, minä viskaan tämän kruunun! Naurun minä julistin pyhäksi; te korkeammat ihmiset, oppikaa — nauramaan!

Alakuloisuuden laulu.

l.

Kun Zarathustra piti nämä puheet, seisoi hän lähellä luolansa sisäänkäytävää; mutta heti kun hän oli sanonut viimeiset sanat, pujahti hän vieraittensa luota ja pakeni lyhyeksi hetkeksi ulkoilmaan.

"Oi puhtaita tuoksuja minun ympärilläni, huudahti hän, oi autuasta hiljaisuutta minun ympärilläni! Mutta missä ovat minun eläimeni? Esille, esille, minun kotkani ja minun käärmeeni!

"Sanokaa minulle, eläimeni: nämä korkeammat ihmiset — eivätkö ne ehkä haise hyvältä? Oi puhdas tuoksu minun ympärilläni! Nyt vasta minä tiedän ja tunnen, kuinka minä rakastan teitä, eläimeni."

— Ja Zarathustra virkkoi vielä kerran: "minä rakastan teitä, eläimeni!" Mutta kotka ja käärme tunkeutuivat hänen luoksensa, kun hän puhui nämä sanat, ja katselivat ylös häneen. Täten he olivat kolmen kesken hiljaa yhdessä ja nauttivat ja ahmivat toistensa seurassa hyvää ilmaa. Sillä ilma oli täällä ulkona parempi kuin korkeampien ihmisten luona.

2.

Mutta tuskin Zarathustra oli jättänyt luolansa, niin vanha loihtija nousi, katseli viekkaana ympärilleen ja puhui: "Hän on ulkona!

"Ja jo, te korkeammat ihmiset — jotta kutittaisin teitä tällä ylistys- ja hyväilynimellä, niinkuin hän itse — jo käy minun kimppuuni ilkeä pettäjä- ja loihtimishenkeni, minun alakuloinen perkeleeni,

"— joka on tämän Zarathustran vastustaja ytimiä myöten: suokaa se hänelle anteeksi! Nyt hän tahtoo loihtia teille, että hänen hetkensä on juuri; turhaan minä taistelen tätä pahaa henkeä vastaan.

"Teille kaikille, minkä kunnianimityksen te antanettekin itsellenne, joko te nimitätte itseänne 'vapaiksi hengiksi' tai 'totisiksi' tai 'hengen parannuksentekijöiksi' tai 'vapautetuiksi' tai 'suuriksi kaipaavaisiksi',

"— teille kaikille, jotka minun laillani kärsitte suuresta iljetyksestä, joille vanha jumala on kuollut eikä vielä yksikään uusi jumala makaa kehdossa ja kapaloissa, — teille kaikille on minun paha henkeni ja loihtimisperkeleeni lempeä.

"Minä tunnen teidät, te korkeammat ihmiset, minä tunnen hänet — minä tunnen myöskin tuon häijyhengen, jota minä rakastan vastoin tahtoani, tuon Zarathustran: hän itse tuntuu minusta hyvin usein ihanalta pyhimysnaamiolta,

"— uudelta kummalliselta valheverholta, joka miellyttää minun pahaa henkeäni, tuota alakuloista perkelettä: — minä rakastan Zarathustraa, niin minusta usein tuntuu, pahan henkeni takia. —

"Mutta nyt se käy minun kimppuuni ja voittaa minut, tämä alakuloisuuden henki, tämä iltahämärä-perkele: ja, totisesti, te korkeammat ihmiset, häntä haluttaa —

"— aukaiskaa vain silmänne! — häntä haluttaa tulla alastomana, miehenäkö vai naisena, sitä minä en vielä tiedä: mutta hän tulee, hän voittaa minut, voi! aukaiskaa mielenne!

"Päivä soinnahtaa pois, kaikelle tulee nyt ilta, parhaimmallekin; kuulkaa nyt ja nähkää, te korkeammat ihmiset, mikä perkele, olipa mies tai nainen, tämä ilta-alakuloisuuden henki on!"

Näin puhui vanha loihtija, katsoi viekkaana ympärilleen ja tarttui sitten harppuunsa.

3.

Ilmassa seljenneessä, kun kasteen lohdutus jo alas maahan kumpuaa, näkymättä ja kuulumatta — näet pehmeä-anturainen on lohduntuoja kaste kuin lohdutus-lempeät kaikki —: sydän kuuma, sa muistatko silloin, miten janosit kerran, pisarkylpyä kyynelten taivahisten, palaneena ja pakahtuneena, kulonurmi-poluilla kun pahat iltaisen auringon-katseet sua kiersivät lomitse mustien puitten, tulihehkuvat, ilkkuvat häikäisy-katseet?

Sinä? — totuuden vapaa mieskö? — ne ilkkui — Ei! Runoniekka vain! vain eläin, viekas, ryöstävä, hiipivä, jonk' on valhetella pakko, pakko valhetella tieten ja taiten: peto saaliin-ahne, kirjo-naamioinen, oma naamionsa, oma saalihinsa — sekö — totuuden vapaa mies? Ei! Narri vain! Runoniekka vain! Vain kirjavia puhuva, vain narrin-naamiosta kirjavia kirkuva, sanasiltoja valheen kiipeileväinen, kirjokaaria käyden, välisiltoja vaappuen valetaivasten, valemaitten, ympäri liidellen, ympäri laadellen, — vain narri, vain runoniekka!

Sekö — totuuden vapaa mies? Ei tyyni, jäykkä, sileä, kylmä, kuvapatsaaksi tullut ei, jumal-pylvähäksi ei temppelin eteen pantu, ovenvartiaksi jumalan jonkun: Ei! vihankarsas totuuden-patsaille noille, koteutuneempi korpeen kuin temppelitarhaan, sydän kissan-kiihkoja täynnä, joka ikkunasta hypähtävä, suin päin joka sattumaan, joka aarniometsän vaaniva, himomielin vaaniva, juosta jott' aarniometsissä saisit kera petojen kirjavatäpläisten sa syntisen-terveenä, kauniina, kirjavana, himon-polttavin huulin, peto autuaan-ilkkuva, autuaan-pirullinen, autuaan-verenahne rosvoten, hiipien, valhetellen: —

    Tai kotkan lailla, mi kauan, kauan kuiluihin tuijottaa,
    kuiluihin omihinsa: — —
    oi kuinka ne suikertelevat
    alas, alle, sisälle maan
    yhä syvempiin syvyyksiin! —
    silloin,
    yht'äkkiä, päistikkaa,
    kuin salama syöstä
    alas karitsoihin
    nälänvimmassa, himoiten
    karitsa-riistaa,
    kato kaikkien karitsa-sieluin,
    kato kiukkuinen kaiken, mi katselee
    karitsansilmäisesti, käkkärävillaisesti,
    harmaasti, hurskaan lammas-laakeasti!

    Näin:
    kotkamainen, pantterimainen
    on runoniekan kaipuu,
    on sun kaipuusi tuhannen naamion alla,
    sa narri! sa runoniekka!

Sa, joka ihmisen näit niin jumalana kuin lampaanakin —: repiä jumala ihmisessä kuin lammaskin ihmisessä, ja repien nauraa —

se, se on sun autuutesi kotkan ja pantterin autuus! runoniekan ja narrin autuus! — —

Ilmassa seljenneessä, kun kuun sirppi jo hiipii välitse purppuraruskoin vihertäin kateudesta: — vihamielisnä päivälle, salaa jok' askeleella vitaisten ruusu-uutimiin, kunnes ne vaipuvat, yöhön vaipuvat vaalentuin: —

niin vaivuin ma itse kerran totuuden-vimmastani, päivän-kaipiostani, mies väsynyt päivään, valosta sairas, — alas vaivuin, iltahan, varjoon: totuuden yhden tulessa janoten: — sydän kuuma, sa muistatko vielä, miten janosit silloin? Maanpaossa luota totuuden kaiken, vain narri! Vain runoniekka!

Tieteestä.

Näin lauloi loihtija; ja kaikki, jotka olivat yhdessä, menivät lintujen lailla huomaamatta hänen viekkaan ja alakuloisen hekumansa paulaan. Ainoastaan hengeltä tunnollinen ei ollut antanut vangita itseään: hän otti äkkiä harpun loihtijalta ja huusi: "Ilmaa! Laskekaa hyvää ilmaa sisään! Laskekaa Zarathustra sisään! Sinä teet tämän luolan helteiseksi ja myrkylliseksi, sinä ilkeä vanha loihtija!

"Sinä viettelet, sinä väärä, hieno, tuntemattomiin himoihin ja erämaihin. Ja voi, jos sellaiset kuin sinä, rupeavat puhumaan ja meluamaan totuudesta!

"Voi kaikkia vapaita henkiä, jotka eivät kavahda tuollaisia loihtijoita. Mennnyttä on heidän vapautensa: sinä opetat ja houkuttelet takaisin vankiloihin —

"— sinä vanha alakuloinen perkele, sinun valituksestasi kaikuu houkutuspilli, sinä olet niiden kaltainen, jotka siveyden ylistyksellään salaisesti kutsuvat hekumoihin!"

Näin puhui tunnollinen; mutta vanha loihti ja katseli ympärilleen, nautti voitostaan ja nieli senvuoksi sen harmin, jonka tunnollinen valmisti hänelle. "Vaikene! sanoi hän häveliäällä äänellä, hyvät laulut tahtovat hyvän vastakaiun; hyvien laulujen jälkeen on kauan vaiettava.

"Niin he tekevät kaikki, nämä korkeammat ihmiset. Mutta sinä olet varmaan vähän ymmärtänyt minun laulustani? Sinussa on vähän loihtimishenkeä."

"Sinä ylistät minua, vastasi tunnollinen, kun eroitat minut itsestäsi, no niin! Mutta te toiset, mitä minä näen? Te kaikki istutte vielä siinä silmät himokkaina —:

"Te vapaat sielut, missä on teidän vapautenne! Minusta melkein tuntuu, kuin olisitte niiden kaltaisia, jotka ovat katselleet kauan huonoja tanssivia alastomia tyttöjä: teidän sielunne tanssivat itse!

"Teissä, te korkeammat ihmiset, mahtanee olla enemmän sitä, mitä loihtija kutsuu pahaksi loihtimis- ja petoshengekseen: — meidän täytynee kai olla erilaisia.

"Ja totisesti, me puhuimme ja ajattelimme kylliksi yhdessä, ennenkuin Zarathustra tuli kotia luolaansa, jotta tiedänkin: me olemme erilaisia.

"Me etsimme erilaista myöskin täällä ylhäällä, te ja minä. Minä näet etsin enemmän varmuutta, senvuoksi minä tulin Zarathustran tykö. Hän näet on vieläkin lujin torni ja tahto —

"— tänään, jolloin kaikki vaappuu, jolloin kaikki maa vapisee. Mutta te, kun näen teidän silmienne ilmeen, niin minusta melkein tuntuu, että te etsitte enemmän epävarmuutta,

"— enemmän kauhua, enemmän vaaraa, enemmän maanjäristystä. Te himoitsette, niin minusta melkein tuntuu, suokaa minulle anteeksi kuvitteluni, te korkeammat ihmiset, —

"— te himoitsette huonointa, vaarallisinta elämää, joka minua enimmän peljättää, villipetojen, metsien, luolien, jyrkkien vuorien ja harhakuilujen elämää.

"Eivätkä ne, jotka johtavat pois vaarasta, miellytä teitä parhaimmin, vaan ne, jotka vievät teidät pois kaikilta teiltä, viettelijät. Mutta, jos sellainen himo on teissä todellinen, niin tuntuu se minusta sittenkin mahdottomalta.

"Pelko näet — se on ihmisen peri- ja perustunne, pelko selittää kaiken, perisynnin ja perihyveen. Pelosta kasvoi minunkin hyveeni, sen nimi on: tiede.

"Sillä pelko villiä eläimiä kohtaan — sitä ihminen kauimmin kasvatti, lukuunottaen eläimen, jonka hän kätkee itseensä ja jota hän pelkää: Zarathustra kutsuu sitä 'sisälliseksi elukaksi'.

"Sellainen pitkä vanha pelko, joka on käynyt viimein hienoksi, hengelliseksi, henkiseksi — minusta sen nimenä on tänään: tiede." —

Näin puhui tunnollinen; mutta Zarathustra, joka juuri tuli takaisin luolaansa ja oli kuullut ja ymmärtänyt hänen puheensa, viskasi kourallisen ruusuja tunnolliselle ja nauroi hänen "totuuksilleen". "Kuinka! huusi hän, mitä minä kuulin juuri? Totisesti, sinä olet narri, tai olen minä itse se: ja sinun 'totuutesi' minä asetan tuota pikaa päälaelleen.

"Pelko näet — on poikkeuksena meissä. Mutta rohkeus ja seikkailu ja halu epätietoiseen, vielä ennen uskaltamattomaan — rohkeus näyttää minusta olevan ihmisen koko esihistoria.

"Kesyttömimpiä rohkeimpia eläimiä hän on kadehtinut ja ryöstänyt niiltä niiden kaikki hyveet: niin hänestä tuli vasta — ihminen.

"Tämä rohkeus, joka on käynyt viimein hienoksi, hengelliseksi, henkiseksi, tämä ihmis-rohkeus, jolla on kotkan siivet ja käärmeenviisaus: se näyttää minusta kantavan tänään nimeä —"

"Zarathustra!" huusivat kaikki, jotka istuivat yhdessä, ikäänkuin yhdestä suusta ja puhkesivat senjälkeen suureen nauruun; mutta heistä kohosi niinkuin raskas pilvi. Myöskin loihtija nauroi ja puhui nämä viisaat sanat: "No niin! Hän on poissa, minun paha henkeni!

"Ja enkö minä itse ole varoittanut teitä hänestä, kun sanoin, että hän on pettäjä, valhe- ja petoshenki?

"Varsinkin kun hän ilmestyy alastomana. Mutta mitä minä mahdan hänen petokselleen! Olenko minä luonut hänet ja maailman?

"Niinpä siis! Olkaamme jälleen hyviä ja hyvällä tuulella! Ja vaikkakin Zarathustra on vihaisen näköinen katsokaahan häntä! hän on vihoissaan minulle —:

"— ennenkuin yö saapuu, oppii hän jälleen rakastamaan ja ylistämään minua, hän ei voi kauan elää tekemättä sellaisia hulluuksia.

"Hän rakastaa vihollisiaan: tämän taidon hän ymmärtää parhaimmin kaikista, joita olen nähnyt. Mutta hän kostaa sen — ystävilleen!"

Näin puhui vanha loihtija, ja korkeammat ihmiset osottivat hänelle suosiota: niin että Zarathustra kulki ympäri ja pudisti pahuudella ja rakkaudella ystäviensä käsiä, sen kaltaisena, jolla on kaikille jotakin hyvitettävää ja kaikilta anteeksipyydettävää. Mutta kun hän tuli silloin luolansa ovelle, katso, silloin häntä halutti jo jälleen päästä hyvään ilmaan tuonne ulos ja eläintensä luo, — ja hän aikoi hiipiä ulos.

Erämaan tyttärien joukossa.

1.

"Älä mene pois! sanoi silloin se vaeltaja, joka kutsui itseään Zarathustran varjoksi, jää meidän luoksemme muutoin saattaisi tuo vanha kolkko murhe jälleen karata kimppuumme.

"Tuo vanha loihtija antoi jo huonoimpansa meille parhaaksi, ja katso vain, vanhalla hurskaalla paavilla tuolla on kyyneleet silmissä ja hän on jälleen kokonaan laskenut laivansa alakuloisuuden merelle.

"Nämä kuninkaat voivat tosin vielä näyttää hyvää naamaa meidän edessämme: sen he oppivat näet parhaiten meistä kaikista tänään! Mutta jos heillä ei olisi yhtään todistajaa, niin minä lyön vetoa, että tuo ilkeä leikki valtaisi jälleen heidätkin —

"— vaeltavien pilvien, kostean alakuloisuuden, peitettyjen taivasten, varastettujen aurinkojen, ulvovien syystuulien ilkeä leikki,

"— meidän ulvontamme ja hätähuutomme ilkeä leikki: jää meidän luoksemme, oi Zarathustra! Täällä on paljon kätkettyä kurjuutta, joka tahtoo puhua, paljon iltaa, paljon pilveä, paljon helteistä ilmaa!

"Sinä ravitsit meitä vahvalla miehenruualla ja voimakkailla lauseilla: älä salli, että jälkiruuan aikana mietomieliset naiselliset henget karkaavat jälleen kimppuumme!

"Sinä yksin teet ilman ympärilläsi voimakkaaksi ja kirkkaaksi. Löysinkö minä milloinkaan maan päällä niin hyvää ilmaa kuin sinun tykönäsi luolassasi?

"Monta maata minä olen nähnyt, minun nenäni on oppinut koettelemaan ja arvostelemaan monenlaista ilmaa: mutta sinun tykönäsi minun sieraimeni maistavat suurimman nautintonsa!

"Ellei ehkä, — ellei ehkä sitten —, oi suo anteeksi vanha muisto! Suo anteeksi vanha jälkiruokalaulu, jonka minä sepitin kerran erämaan tyttärien joukossa: —

"— heidän tykönään oli näet yhtä hyvä kirkas itämainen ilma; siellä minä olin kauimpana poissa kosteasta alakuloisesta Vanhasta-Europasta!

"Siihen aikaan minä rakastin näitä Itämaan-tyttöjä ja toista sinistä taivaanvaltakuntaa, jonka ylitse ei yhtään pilveä eikä ajatusta riipu.

"Te ette usko, kuinka somina he istuivat siinä, kun eivät tanssineet, syvinä, mutta vailla ajatuksia, niinkuin pienet salaisuudet, niinkuin suljetut arvoitukset, niinkuin jälkiruoka-pähkinät —

"— kirjavina ja vieraina tietysti, mutta pilvettöminä: arvoituksina, jotka antavat ratkaista itsensä: näiden tyttöjen huviksi minä mietin silloin jälkiruoka-virren."

Näin puhui vaeltaja ja varjo; ja ennenkuin yksikään vastasi hänelle, oli hän jo tarttunut vanhan loihtijan harppuun, pannut jalkansa ristiin ja katseli hiljaisesti ja viisaasti ympärilleen: — mutta sieraimilla hän imi sisäänsä hitaasti ja kysyvästi ilmaa, ikäänkuin se, joka on maistanut uusissa maissa uutta ilmaa. Sitten hän alkoi jonkinlaisella mylvinnällä laulaa.

2.

Erämaa kasvaa: voi sitä, ken erämaita kätkee!

— Haa! Juhlallista! Toden totta juhlallista! Arvokas alku! Afrikalaisen juhlallista! Jalopeuran arvoista tai moraalisen möly-apinan — — mutt' teille ei mitään, te ystävättäret armahimmat, joiden jalkojen juureen mun ensi kerran, mun europalaisen palmujen alle, on istua suotu. Sela.

Toden tottakin kummallista! Täss' istun nyt, lähell' erämaata, ja kohta niin kaukana taas erämaasta, myös mistään viel' erämaatumatta: nimittäin nielemänä tämän pienimmän keitaan —: — juurikaan se haukoitellen avas armahan suunsa, sulotuoksuisimman kaikista suista. Ma silloin suljahdin siihen, alas, lävitse — keskeenne teidän, ystävättäret armahimmat! Sela.

Terve, terve valaskalalle tuolle, jos näin piti vierahansa se hyvänä! — kai käsitätte tämän oppineen vihjauksen? Sen vatsalle terve, jos oli se näin, näin herttainen keidas-vatsa kuin tää: mitä kuitenkin epäilen, — näet tulenhan Europasta, jok' on epäileväisempi kuin kaikk' aviovaimot vanhahtavaiset. Sen jumala paratkohon! Aamen!

Täss' istun ma nyt, tässä keitaassa pienimmässä, kuin taateli ikään, läpipehmeä, ruskea, kultasyinen, himoiten pyöreää tytön suuta, mut enemmän vielä tyttömäisiä jääkylmiä valkeita viiltäviä puru-hampaita: niit' ikävöitsee näät sydän jokaisen taatelin kuuman. Sela.

Etelän hedelmäin näitten nyt kaltaisena, ylenkaltaisena makaan ma tässä ja mun ylt'ympäröitsevät pienet siipikuoriaiset iloparvineen, imusarvineen, kuin myöskin pienemmät vielä, houkkiommat, syntisemmät sydäntoiveet ja oikut, — mun ympärisaarratte te, te mykät, te aavistavaiset tyttö-kissat, Dudu ja Suleika, — mun ympäri-sfinksitätte, jott' yhtehen sanaan monet sulloisin tunteet: (jumal' anteeksi suokoon tämän kielisynnin!) — täss' istun, imien puhtainta ilmaa, paratiisin-ilmaa ilmettyistä, kulta-juovaista, valoista, kevyttä ilmaa, niin hyvää, kuin joskus vain alas putosi kuusta — joko sattuma syynä lie ollut tai ylimielisyys, kuten kertovat laulajat vanhat. Sit' epäilen kuitenkin ma epäilijä, sill' enhän ma suotta tule Europasta, jok' on epäileväisempi kuin kaikk' aviovaimot vanhahtavaiset. Sen jumala paratkohon! Aamen!

Ihaninta särpien ilmaa, auki sieramet kuin kupu maljan, vailla vastaisuutta, vailla muisteloita, niin istun ma tässä, ystävättäret armahimmat, ja katselen palmua, kuinka, kuin tanssijatar, se keijuu ja leijuu ja lanteilta keinuu, — niin tekee sen myötä, jos kauemmin katsoo! kuin tanssijatar, — niin minusta tuntuu — joka liian kauan jo, vaarallisen kauan yhä, yhä vain yhdellä jalalla seisoi? — hän unhoitti siinä, — niin minusta tuntuu — pois jalkansa toisen? Ma ainakin turhaan kadonnutta etsin kaksois-kalleutta — eli tuota toista jalkaa — pyhästä läheisyydestä hänen kaikkein armaimman, kaikkeinsiroimman poimu- ja hulmu- ja hely-hamosensa. Niin, jos, ystävättäret ihanaiset, mua tahdotte uskoa oikein: hän on hukannut sen! se on poissa! ikipäiviksi poissa! tuo toinen jalka! Oi vahinko armasta toista jalkaa! Miss' — ollevi nyt ja surrevi orpouttaan! tuo yksinäinen jalka? Ehkä pelkää se julmaa kellerväkiharaista jalopeura-hirviötä? Vai ehk' on jo kaluttuna, nakerreltuna — voi, surkeasti nakerreltuna! Sela.

Oi älkää itkekö, sydämet herkät! Oi älkää itkekö, taatelisydämet! Maito-rinnat! Te lakerijuuri-sydän- sykkeröiset! Älä itke enää, kalpea Dudu! Ole mies, Suleika! Rohkeutta! — Vai oisko täss' ehkä joku vahvistus-, sydämenvahvistus-tippa nyt paikallaan? joku palsami-lause? joku juhlallinen manaus! —

    Haa! Ylös, arvokkuus!
    Hyve-arvo! Europalais-arvo!
    Puhkukaa, puhkukaa jälleen
    hyve-palkeet!
    Haa!
    Viel' yksi mylväys!
    moraalinen mylväys!
    moraalisen jalopeuran
    mylväys erämaan tyttärille!
    — Näet hyve-ulvonta,
    te tyttöset armahimmat,
    on enemmän kuin kaikki
    europalais-himo, europalais-ikinälkä!
    Ja tässä minä seison
    jo europalaisena,
    enkä muuta taida, mua jumala auttakoon!
    Aamen!

Erämaa kasvaa: voi sitä, ken erämaita kätkee!

Herätys.

1.

Vaeltajan ja varjon laulun jälkeen täyttyi luola yhdellä erää melusta ja naurusta; ja kun kokoontuneet vieraat puhuivat kaikki yht'aikaa, eikä edes aasi pysynyt enää hiljaa sellaisen rohkaisun jälkeen, valtasi Zarathustran pieni vastenmielisyys ja halu pilkata vieraitaan: vaikkakin heidän iloisuutensa ilahutti häntä. Sillä se tuntui hänestä heidän elpymisensä merkiltä. Niin hän hiipi ulkoilmaan ja puhui eläintensä kanssa.

"Missä on heidän hätänsä nyt? puhui hän, ja tunsi jo itse vapautuvansa pienestä suuttumuksestaan — minun tykönäni he unhoittivat, tuntuu minusta, hätähuutonsa!

"— vaikkakaan eivät vielä, valitettavasti, huutamista." ja Zarathustra sulki korvansa, sillä nyt sekoittui aasin J-A-A kummallisesti näiden korkeampien ihmisten riemumeluun.

"He ovat iloisia, alkoi hän uudelleen, ja ken tietää? ehkä isäntänsä kustannuksella; ja jos he oppivat minusta nauramaan, niin se ei ole kuitenkaan minun nauruani, jonka he oppivat.

"Mutta mitä siitä! He ovat vanhoja ihmisiä: he elpyvät omalla tavallaan, he nauravat omalla tavallaan; minun korvani ovat kestäneet pahempia asioita äreiksi tulematta.

"Tämä päivä on voitto: hän väistyy jo, hän pakenee, raskauden henki, minun vanha veriviholliseni! Kuinka hyvin mieliikään tämä päivä päättyä, joka alkoi niin huonosti ja raskaasti.

"Ja päättyä se mielii. Ilta tulee jo: yli meren se ratsastaa, tuo hyvä ratsastaja! Kuinka se keinuu, tuo autuas, kotiapalaavainen, purppurasatulassaan!

"Taivas katsoo kirkkaana sitä, maailma lepää syvänä: oi te kaikki kummalliset, jotka tulitte minun tyköni, minun tykönäni kannattaa elää!"

Näin puhui Zarathustra, ja jälleen kuului korkeampien ihmisten huuto ja nauru luolasta: silloin hän alkoi uudelleen.

"He käyvät onkeen, minun syöttini vaikuttaa, myöskin heidän vihollisensa väistyy, raskauden henki. He ovat oppineet nauramaan jo itseänsä: kuulenko minä oikein?

"Minun miehenruokani vaikuttaa, minun mehu- ja voimakieleni: ja totisesti, minä en ravinnut heitä vihanneksilla! Vaan sotilasruualla, valloittajaruualla: uusia pyyteitä minä herätin.

"Uusia toiveita on heidän käsivarsissaan ja jaloissaan, heidän sydämensä laajentuu. He löytävät uusia sanoja, kohta on heidän henkensä hengittävä ylimielisyyttä.

"Tällainen ruoka ei tosin liene lapsia varten, ei myöskään kaipaavia vanhoja ja nuoria naisia varten. Heidän sisälmyksiänsä houkutellaan toisin; heidän lääkärinsä ja opettajansa minä en ole.

"Iljetys väistyy näistä korkeammista ihmisistä: hyvä! se on minun voittoni. Minun valtakunnassani he käyvät varmoiksi, kaikki tyhmä häveliäisyys juoksee tiehensä, he tyhjentävät itsensä.

"He tyhjentävät sydämensä, hyvät hetket palaavat takaisin heidän luoksensa, he juhlivat ja märehtivät, — he käyvät kiitollisiksi.

"Sitä minä pidän parhaana merkkinä: he käyvät kiitollisiksi. Ei aikaakaan, niin he ajattelevat itselleen juhlia ja pystyttävät muistopatsaita vanhoille ystävilleen.

"He ovat elpyviä!" Näin puhui Zarathustra iloisena sydämelleen ja katseli ulos; mutta hänen eläimensä tunkeutuivat hänen tykönsä ja kunnioittivat hänen onneaan ja äänettömyyttään.

2.

Mutta äkkiä Zarathustran korva peljästyi: luola näet, joka oli kaikunut tähän saakka melusta ja naurusta, kävi yhdellä erää haudanhiljaiseksi; — mutta hänen nenänsä tunsi hyvälletuoksuvan höyryn ja suitsutuksen, joka lähti ikäänkuin palavista pinjankävyistä.

"Mitä on tekeillä? Mitä he toimittavat?" kysyi hän itseltään ja hiipi sisäänkäytävälle, voidakseen nähdä vieraansa kenenkään huomaamatta. Mutta, ihmeitten ihme! mitä täytyi hänen silloin omin silmin nähdä!

"He ovat kaikki jälleen tulleet hurskaiksi, he rukoilevat, he ovat hulluja!" — puhui hän ja ihmetteli kovin. Ja, totisesti! kaikki nuo korkeammat ihmiset, nuo kaksi kuningasta, virkajättö paavi, kehno loihtija, vapaaehtoinen kerjäläinen, vaeltaja ja varjo, vanha tietäjä, hengeltä tunnollinen ja rumin ihminen: he makasivat kaikki lasten ja uskovaisten vanhojen naisten lailla polvillaan ja rukoilivat aasia. Ja juuri nyt alkoi rumin ihminen korista ja puuskua, ikäänkuin jotakin sanomatonta olisi pyrkinyt hänestä ulos; mutta kun hän todellakin oli saanut sen sanoiksi, katso, silloin se oli hurskas kummallinen litania tuon jumaloidun ja suitsutetun aasin ylistykseksi. Mutta tämä litania kuului näin:

Aamen! Ja ylistys ja kunnia ja viisaus ja kiitos ja korkeus ja voima olkoon jumalallemme iankaikkisesta iankaikkiseen!

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Hän kantaa meidän kuormamme, hän otti orjan muodon päällensä, hän on sydämeltään kärsiväinen eikä sano koskaan "ei"; ja ken jumalaansa rakastaa, hän kurittaa häntä.

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Hän ei puhu: paitsi että hän maailmalle, jonka hän loi, sanoo aina "jaa": näin hän ylistää maailmaansa. Hänen oveluutensa on se, että hän ei puhu: niin hän on harvoin väärässä.

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Halvannäköisenä hän kulkee läpi maailman. Harmaa on se mieliväri, johon hän hyveensä peittää. Jos hänellä on henkeä, niin hän kätkee sen; mutta jokainen uskoo hänen pitkiin korviinsa.

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Mikä kätketty viisaus se onkaan, että hän kantaa pitkiä korvia ja sanoo vain "jaa" eikä koskaan "ei"! Eikö hän ole luonut maailmaa oman kuvansa jälkeen, nimittäin niin tyhmäksi kuin mahdollista?

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Sinä käyt suoria ja käyriä teitä; sinä välität siitä vähän, mikä meistä ihmisistä näyttää suoralta tai käyrältä. Tuollapuolen hyvää ja pahaa on sinun valtakuntasi. Sinun viattomuutesi on se, että sinä et tiedä, mitä viattomuus on.

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Katso, kuinka sinä et ketään työnnä pois tyköäsi, et kerjäläisiä etkä kuninkaita. Lapsosten sinä sallit tulla tykösi, ja jos häijyt pojan-viikarit sinua houkuttelevat, niin sinä sanot yksinkertaisesti J-A-A.

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Sinä rakastat aasintammoja ja tuoreita viikunoita, sinä et ole mikään ruuanhalveksija. Ohdake kutittaa sinun sydäntäsi, kun sinä olet nälissäsi. Siinä on jumalan viisautta.

— Mutta aasi kiljaisi siihen J-A-A.

Aasijuhla.

1.

Mutta tässä kohdassa litaniaa ei Zarathustra voinut kauemmin hillitä itseään, hän kiljaisi itse J-A-A, äänekkäämmin vielä kuin aasi, ja syöksyi hullautuneitten vieraittensa keskelle. "Mutta mitä te teette, ihmislapset? huusi hän temmaten rukoilevat ylös maasta. Voi, jos teidät näkisi joku toinen kuin Zarathustra:

"Jokainen päättelisi, että te uudessa uskossanne olette käyneet pahimmiksi jumalanpilkkaajiksi tai hulluimmiksi kaikista vanhoista naisista!

"Ja sinä itse, vanha paavi, kuinka sinulle sopii, että tällä tavoin palvelet aasia jumalana?" —

"Oi Zarathustra, vastasi paavi, suo minulle anteeksi, mutta jumalan asioissa minä olen valaistumpi kuin sinä. Ja se on kohtuullista.

"Mieluummin palvelen jumalaa näin, tässä hahmossa, kuin ei missään hahmossa! Ajattele tätä sanaa, korkea ystäväni: sinä huomaat kohta, että sellaisessa sanassa on viisautta.

"Se joka puhui: 'jumala on henki' — hän teki tähän saakka maan päällä suurimman askeleen ja hypyn epäuskoon: sellainen sana ei ole maan päällä helposti jälleen korjattava!

"Minun vanha sydämeni hyppelee kohoksi siitä, että maan päällä on olemassa vielä jotakin palveltavaa. Suo se anteeksi, oi Zarathustra, vanhalle hurskaalle paavinsydämelle! —"

— "Ja sinä, sanoi Zarathustra vaeltajalle ja varjolle, sinä kutsut ja luulet itseäsi vapaaksi hengeksi? Ja pidät täällä tuollaista epäjumalan- ja papinpalvelusta?

"Huonompaa menoa, totisesti, sinä pidät täällä kuin huonojen ruskeiden tyttöjesi tykönä, sinä huono uusi uskovainen!"

"Huonoa kyllä, vastasi vaeltaja ja varjo, sinä olet oikeassa: mutta mitä minä sille mahdan! Vanha jumala elää jälleen, oi Zarathustra, puhu mitä puhutkin.

"Rumin ihminen on syypää kaikkeen: hän on herättänyt hänet jälleen. Ja jos hän sanoo, että hän on kerran surmannut hänet: kuolema jumalista puhuttaessa on aina vain ennakkoluuloa."

— "Ja sinä, puhui Zarathustra, sinä kehno vanha loihtija, mitä sinä teit! Ken on, tässä vapaassa ajassa, tästä lähin uskova sinuun, jos sinä uskot tuollaisiin jumal-aasimaisuuksiin?

"Sinä teit tyhmyyden; kuinka sinä, viisas, saatoit tehdä sellaisen tyhmyyden!" —

"Oi Zarathustra, vastasi viisas loihtija, sinä olet oikeassa, se oli tyhmyys, — se on käynytkin minulle kyllin raskaaksi."

— "Ja entä sinä, sanoi Zarathustra hengeltä tunnolliselle, punnitsepas ja pane sormi nenällesi! Eikö tässä mikään sodi omaatuntoasi vastaan? Eikö sinun henkesi ole liian puhdas tähän rukoilemiseen ja näiden rukousveljien höyryyn?"

"Jotakin on tässä, vastasi tunnollinen ja pani sormen nenälleen, jotakin on tässä näytelmässä, joka tekee hyvääkin minun omalletunnolleni.

"Olkoonpa, että minun ei sovi uskoa jumalaan: mutta varmaa on, että jumala tuntuu minusta kuitenkin tässä muodossa uskottavimmalta.

"Jumala lienee iäinen, hurskaimpien todistuksen mukaan: kenellä on niin paljon aikaa, hän antaa itselleen aikaa. Niin vitkallisesti ja tyhmästi kuin mahdollista: siten voi sellainen kuitenkin päästä varsin pitkälle.

"Ja kenellä on henkeä liiaksi, hän voisi hyvin itse hassaantua tyhmyyteen ja narriuteen. Ajattele omaa itseäsi, oi Zarathustra!

"Sinä itse — totisesti! sinäkin saattaisit hyvin tulla aasiksi yltäkylläisyydestäsi ja viisaudestasi.

"Eikö täydellinen viisas kulje kernaasti käyrimpiä teitä? Silminnäkö opettaa meitä, oi Zarathustra, — sinun silminnäkijöitäsi!"

— "Ja sinä itse viimeiseksi, puhui Zarathustra ja kääntyi rumimman ihmisen puoleen, joka yhä vielä makasi maassa, käsi ojennettuna ylös aasia kohti (hän juotti sille näet viiniä). Puhu, sinä sanomaton, mitä olet tehnyt!

"Sinä näytät minusta muuttuneelta, sinun silmäsi hehkuu, ylhäisen vaippa on sinun rumuutesi ympärillä: mitä sinä teit?

"Onko se totta, mitä nuo sanovat, että sinä herätit hänet jälleen kuolleista? Ja mitä varten? Eikö hän ollut syystä surmattu ja toimitettu pois?

"Sinä itse näytät minusta herätetyltä: mitä sinä teit? miksi sinä käännyit takaisin? Miksi sinä teit kääntymyksen? Puhu, sinä sanomaton?"

"Oi Zarathustra, vastasi rumin ihminen, sinä olet veijari!

"Elääkö hän vielä vai elääkö jälleen vai onko perinpohjin kuollut — kumpi meistä molemmista tietää sen parhaiten? Minä kysyn sinulta.

"Mutta yhden minä tiedän — sinulta itseltäsi minä opin yhden, oi
Zarathustra: ken perinpohjaisimmin tahtoo surmata, hän nauraa.

"Ei vihalla, vaan naurulla surmataan — niin sinä puhuit kerran. Oi Zarathustra, sinä kätketty, sinä hävittäjä ilman vihaa, sinä vaarallinen pyhimys, — sinä olet veijari!"

2.

Mutta silloin tapahtui, että Zarathustra, ihmetellen pelkkiä tuollaisia veijari-vastauksia, hypähti takaisin luolansa ovelle ja kääntyneenä kaikkia vieraitansa kohti, huusi voimakkaalla äänellä:

"Oi te veijarit kaikki, te ilveilijät! Miksi te teeskentelette ja kätkette itsenne minun edessäni!

"Kuinka sykki teidän jokaisen sydämenne riemusta ja pahuudesta, siksi että te viimeinkin kerran tulitte jälleen lasten kaltaisiksi, nimittäin hurskaiksi —

"— että viimeinkin jälleen teitte, niinkuin lapset tekevät, nimittäin rukoilitte, panitte kädet ristiin ja sanoitte 'hyvä jumala'!

"Mutta nyt jättäkää tämä lastenkamari, minun oma luolani, missä kaikki lapsellisuus on tänään majaillut. Jäähdyttäkää täällä ulkona kuuma lapsen-ylimielisyytenne ja sydämen-melunne!

"Tosin: ellette te tule lasten kaltaisiksi, niin ette te tule sisälle tuohon taivaanvaltakuntaan. (Ja Zarathustra osotti käsillään ylös.)

"Mutta me emme tahdokaan sisälle taivaanvaltakuntaan: Miehiksi me olemme tulleet, — niin me tahdomme maan valtakunnan."

3.

Ja vielä kerran Zarathustra korotti äänensä. "Oi minun uudet ystäväni, puhui hän, — te kummalliset, te korkeammat ihmiset, kuinka te miellytätte minua nyt, —

"— sittenkuin tulitte jälleen iloisiksi! Te olette totisesti kaikki ruvenneet kukoistamaan: minusta tuntuu, että sellaiset kukat kuin te, tarvitsette uusia juhlia,

"— pientä urhoollista hulluutta, jumalanpalvelusta ja aasijuhlaa, vanhaa iloista Zarathustra-narria, myrskytuulta, joka puhaltaa teidän sielunne kirkkaiksi.

"Älkää unhoittako tätä yötä ja tätä aasijuhlaa, te korkeammat ihmiset! Sen te keksitte minun tykönäni, sitä minä pidän hyvänä ennusmerkkinä, — sellaisia keksivät vain elpyvät!

"Ja jos te jälleen vietätte tätä aasijuhlaa, tehkää se itsenne vuoksi, tehkää se myös minun vuokseni! Ja minun muistokseni!" —

Näin puhui Zarathustra.

Juopunut laulu.

1.

Mutta sillä välin oli toinen toisensa jälkeen astunut ulkoilmaan ja viileään mietiskelevään yöhön; mutta Zarathustra itse talutti ruminta ihmistä kädestä, näyttääkseen hänelle yömaailmansa ja suuren pyöreän kuun ja hopeaiset vesiputoukset luolansa tykönä. Siinä he seisoivat viimein hiljaa toistensa vieressä, paljasta vanhaa väkeä, mutta sydän lohdutettuna ja urhoollisena, ja ihmettelivät itsekseen, että tunsivat itsensä niin onnellisiksi maan päällä; mutta yön salaperäisyys hiipi yhä lähemmäksi ja lähemmäksi heidän sydäntään. Ja uudelleen ajatteli Zarathustra itsekseen: "oi kuinka he miellyttävät minua nyt, nämä korkeammat ihmiset!" — mutta hän ei lausunut sitä julki, sillä hän kunnioitti heidän onneansa ja äänettömyyttään. —

Mutta silloin tapahtui se, mikä tänä hämmästyttävänä pitkänä päivänä oli kaikkein hämmästyttävintä: rumin ihminen alkoi vielä kerran ja viimeisen kerran korista ja puuskua, ja kun hän viimein sai sanat esille, katso, silloin lensi kysymys pyöreänä ja puhtaana hänen suustaan, hyvä syvä kirkas kysymys, joka sai sydämen sykähtämään jokaisen rinnassa, jotka kuuntelivat häntä.

"Ystäväni, kaikki yhteisesti, puhui rumin ihminen, kuinka teistä tuntuu? Tämän päivän takia — minä olen ensi kerran tyytyväinen, että elin koko elämän.

"Eikä siinä vielä kyllin minulle, että minä näin paljon tunnustan. Maan päällä kannattaa elää: päivä, juhla Zarathustran seurassa opetti minut rakastamaan maata.

"'Oliko tämä — elämä?' tahdon minä sanoa kuolemalle. 'Hyvä! Vielä kerran!'

"Ystäväni, kuinka teistä tuntuu? Ettekö te tahdo sanoa minun laillani kuolemalle: Oliko tämä — elämä? Zarathustran vuoksi, hyvä! Vielä kerran!" — —

Näin puhui rumin ihminen; mutta sydänyöhön ei ollut pitkältä. Ja mitä te luulette, että silloin tapahtui? Niin pian kuin korkeammat ihmiset kuulivat hänen kysymyksensä, tulivat he yhdellä erää tietoon muutoksestaan ja elpymisestään ja siitä, ken heille sen oli saattanut: silloin he juoksivat Zarathustran tykö, kiittäen, kunnioittaen, hyväillen, suudellen hänen käsiään, kukin omalla tavallaan: niin että muutamat nauroivat, muutamat itkivät. Mutta vanha tietäjä tanssi ilosta; ja vaikkakin hän, niinkuin monet kertojat arvelevat, oli sillä kertaa täynnänsä makeata viinaa, niin hän oli varmasti vielä enemmän täynnä makeata elämää ja oli luonut pois kaiken väsymyksen päältään. Onpa niitäkin, jotka kertovat, että aasi muka oli tanssinut sillä kertaa: sillä turhaan ei rumin ihminen ollut sitä ennen juottanut sille viiniä. Olkoonpa tämän asian laita kuinka tahansa: ja vaikkakaan ei aasi todellisuudessa olisi tanssinut sinä iltana, niin tapahtui kuitenkin silloin suurempia ja kummallisempia ihmeitä kuin mitä aasin tanssiminen olisi. Lyhyesti, olisi niinkuin Zarathustran sananparsi kuuluu: "mitä siitä!"

2.

Mutta kun tämä tapahtui rumimmalle ihmiselle, seisoi Zarathustra kuin juopunut: hänen katseensa sammui, hänen kielensä sopersi, hänen jalkansa vaappuivat. Ja ken saattaisi arvata ne ajatukset, jotka silloin juoksivat yli Zarathustran sielun? Mutta ilmeisesti väistyi hänen henkensä takaisin ja pakeni edeltä ja oli kaukaisissa etäisyyksissä ja ikäänkuin "korkealla harjanteella, niinkuin kirjoitettu on, kahden meren välissä, — vaeltaen menneen ja tulevaisen välillä kuin raskas pilvi." Mutta vähitellen, korkeampien ihmisten tukiessa häntä käsivarsista, tuli hän hiukan tuntoihinsa ja torjui pois käsillään näiden kunnioittavain ja huolehtivaisten tunkeilua; kuitenkaan hän ei puhunut mitään. Mutta yhdellä erää hän käänsi nopeasti päänsä, sillä hän näytti kuulevan jotakin: silloin hän pani sormen suulleen ja puhui: "Tulkaa!"

Ja heti kävi ympärillä hiljaiseksi ja salaperäiseksi; mutta syvyydestä nousi hitaasti kellon kumina ylös. Zarathustra kuunteli sitä, samoinkuin korkeammat ihmiset; mutta sitten hän pani toisen kerran sormen suulleen ja puhui jälleen: "Tulkaa! Tulkaa! Sydänyö on tulossa!" — ja hänen äänensä oli muuttunut. Mutta vieläkään hän ei liikahtanut paikalta: silloin kävi hiljaisuus vielä syvemmäksi ja salaperäisemmäksi, ja kaikki kuuntelivat, myöskin aasi, ja Zarathustran kunniaeläimet, kotka ja käärme, samoinkuin Zarathustran luola ja suuri viileä kuu ja itse yö. Mutta Zarathustra pani kolmannen kerran käden suulleen ja puhui:

"Tulkaa! Tulkaa! Tulkaa! Vaeltakaamme nyt! Hetki on saapunut: vaeltakaamme yöhön!"

3.

Te korkeammat ihmiset, sydänyö on tulossa: nyt minä tahdon sanoa jotakin teidän korvaanne,niinkuin tämä vanha kello sanoo sen minun korvaani, —

— niin salaperäisesti, niin kammottavasti, niin sydämellisesti kuin tämä sydänyön-kello puhuu sen minulle, joka enemmän on elänyt ja nähnyt kuin yksikään ihminen:

— joka jo teidän isienne sydämen-tuskan-lyönnit luki — ah! ah! kuinka se huokaa, kuinka se unessa nauraa! tuo vanha syvä syvä sydänyö!

Hiljaa! Hiljaa! Nyt kuuluu paljon, mikä päivällä ei saanut ääntyä ilmoille, mutta nyt, viileässä ilmassa, jolloin kaikki melu teidän sydämissännekin vaikeni,

— nyt se puhuu, nyt se kuuluu, nyt se hiipii öisiin ylen valvettuneihin sieluihin: ah! ah! kuinka se huokaa, kuinka se unessa nauraa!

— etkö kuule, kuinka salaperäisesti, kammottavasti, sydämellisesti se puhuu sinulle, tuo vanha syvä syvä sydänyö?

Inehmo, oi!

4.

Voi minua! Mihin on aika joutunut? Enkö minä vaipunut syviin kaivoihin? Maailma nukkuu —

Ah! ah! Koira ulvoo, kuu paistaa. Mieluummin minä tahdon kuolla, kuolla, kuin sanoa teille, mitä minun sydänyö-sydämeni nyt ajattelee.

Nyt minä kuolin jo. Se on ohi. Hämähäkki, miksi kehräät minun ympärilläni? Tahdotko verta? Ah! ah! Kaste lankee, hetki tulee —

— hetki, jolloin minua puistattaa ja paleltaa, hetki, joka kysyy ja kysyy ja kysyy: "kenellä on kyllin uskallusta siihen?

"— ken on oleva maan herra? Ken tahtoo sanoa: näin pitää teidän juokseman, te suuret ja pienet virrat!"

— hetki lähestyy: oi ihminen, sinä korkeampi ihminen, kavahda! Tämä puhe on herkkiä korvia, sinun korviasi varten — yön kellot mitä sulle soi?

5.

Minä kantaudun pois, minun sieluni tanssii. Päivätyö! Päivätyö! Ken on oleva maan herra?

Kuu on viileä, tuuli vaikenee. Ah! Ah! Joko te lensitte kyllin korkealle? Te tanssitte: mutta sääri ei ole kuitenkaan siipi.

Te hyvät tanssijat, nyt on kaikki riemu ohitse: viini kävi sakaksi, jokainen pikari kävi hauraaksi, haudat mumisevat.

Te ette lentäneet kyllin korkealle: nyt mumisevat haudat: "lunastakaa toki kuolleet!" Miksi kestää yötä niin kauan? Eikö kuu tee meitä juopuneiksi?

Te korkeammat ihmiset, lunastakaa toki haudat, herättäkää ruumiit!
Ah, miksi toukka kaivaa vielä? Lähenee, lähenee hetki —

— kello mörisee, sydän surisee vielä, vielä kaivaa puutoukka, sydämentoukka. Ah! Ah! Syv' elo on!

6.

Suloinen lyyry! Suloinen lyyry! Minä rakastan sinun ääntäsi, sinun juopunutta sammakko-ääntäsi! — miten kaukaa, mistä etäisyydestä sinun äänesi tulee luokseni, kaukaa rakkauden lammikoista!

Sinä vanha kello, sinä suloinen lyyry! Jokainen tuska viilsi sinun sydäntäsi, isäntuska, isientuska, esi-isientuska; sinun puheesi kypsyi, —

kypsyi kuin kultainen syksy ja iltapäivä, kuin minun erakkosydämeni — nyt sinä puhut: maailma itse kypsyi, rypäle käy ruskeaksi,

— nyt se tahtoo kuolla, onnesta kuolla. Te korkeammat ihmiset, ettekö te tunne sitä? Salaisesti kumpuaa tuoksu,

— iäisyyden tuoksu ja haju, vanhan onnen ruusunautuas ruskea kulta-viini-tuoksu,

— juopuneen sydänöisen kuolemanonnen, joka laulaa: syv' elo on, mitata päivän miel' ei vois!

7.

Päästä minut! Päästä minut! Minä olen sinulle liian puhdas! Älä koske minuun! Eikö minun maailmani juuri täydellistynyt?

Minun ihoni on liian puhdas sinun käsillesi. Päästä minut, sinä tyhmä typerä tylsä päivä! Eikö sydänyö ole kirkkaampi?

Puhtaimmat ovat olevat maan herroja, tuntemattomimmat, väkevimmät, sydänyö-sielut, jotka ovat kirkkaampia ja syvempiä kuin yksikään päivä.

Oi päivä, sinä hapuilet minua! Sinä haparoit minun onneani? Minä olen sinusta rikas, yksinäinen, aarrekaivos, kulta-aitta?

Oi maailma, sinä tahdot minut? Olenko minä maailmallinen? Olenko hengellinen? Olenko jumalallinen? Mutta päivä ja maailma, te olette liian kömpelöitä, —

— olkoot kätenne viisaammat, tavoittakaa parempaa onnea, syvempää onnettomuutta, tavoittakaa jotakin jumalaa, älkää tavoittako minua:

— minun onnettomuuteni, onneni on syvä, sinä kummallinen päivä, mutta sittenkään minä en ole mikään jumala, en mikään jumalan-helvetti: syv' itku sen.

8.

Jumalan tuska on syvempi, sinä kummallinen päivä! Tavoita jumalan tuskaa, älä minua! Mikä minä olen! Juopunut suloinen lyyry, —

— sydänyön-lyyry, kellosammakko, jota kenkään ei ymmärrä, mutta jonka täytyy puhua, kuuroille, te korkeammat ihmiset! Sillä ette te ymmärrä minua!

Ohitse! Ohitse! Oi nuoruus! Oi keskipäivä! Oi ehtoopäivä! Nyt saapui ilta ja yö ja sydänyö, — koira ulvoo, tuuli:

— eikö tuuli ole koira? Se vinkuu, se haukkuu, se ulvoo. Ah! Ah! Kuinka se huokaa, kuinka se nauraa, kuinka se korisee ja huohottaa, sydänyö!

Kuinka selvinneesti se puhuu nyt, tämä juopunut runoilijatar! se joi kai pois humalansa? se kävi liian valvettuneeksi? se märehtii uudelleen?

— tuskaansa se märehtii uudelleen, unessa, tuo vanha syvä sydänyö, ja vielä enemmän iloansa. Sillä tuska on syvä, mutta syvempi vielä ilon-syys.

9.

Sinä viiniköynnös! Miksi ylistät minua? Minähän leikkasin sinua! Minä olen julma, sinä vuodat verta —: miksi ylistät juopunutta julmuuttani?

"Mikä täydelliseksi tuli, kaikki kypsä — tahtoo kuolla!" niin puhut sinä. Siunattu, siunattu olkoon viinitarhurinveitsi! Mutta kaikki kypsymätön tahtoo elää: voi!

Huol' itkee: "Kestä en! Pois, huoli!" Mutta kaikki, mikä kärsii, tahtoo elää, jotta se tulisi kypsäksi ja iloiseksi ja kaipaavaksi,

— kaukaisempaa, korkeampaa, kirkkaampaa kaipaavaksi. "Minä tahdon perillisiä, niin puhuu kaikki, mikä kärsii, minä tahdon lapsia, minä en tahdo itseäni," —

mutta ilo ei tahdo perillisiä, ei lapsia, — ilo tahtoo itsensä, tahtoo iäisyyttä, tahtoo takaisintuloa, tahtoo kaiken iäti itsensä kaltaiseksi.

Huol' itkee: "Murru, vuoda verta, sydän! Vaella, jalka! Siipi, lennä! Esille! Ylös! Tuska!" No niin! Hyvä! Oi vanha sydämeni: Huol' itkee: "kestä en!"

10.

Te korkeammat ihmiset, kuinka teistä tuntuu? Olenko minä tietäjä?
Uneksija? Juopunut? Unenselittäjä? Sydänyön-kello?

Kastepisara? Iäisyyden höyry ja tuoksu? Ettekö kuule sitä? Ettekö tunne sitä tuoksua? Juuri nyt täydellistyi minun maailmani, sydänyö on myöskin keskipäivä, —

tuska on myös iloa, kirous myöskin siunausta, yö on myöskin aurinkoa, — menkää pois tai te opitte: viisas on myöskin narri.

Myönsittekö te milloinkaan yhtään iloa? Oi, ystäväni, silloin te myönsitte myös kaiken tuskan. Kaikki oliot ovat yhteenliitetyt, yhteensolmitut, toisiinsa rakastuneet, —

— tahdoitteko milloinkaan yhden kerran olemaan kaksi kertaa, sanoitteko te milloinkaan: "sinä miellytät minua, onni! Kiiruhda, silmänräpäys!" silloin te tahdoitte kaikki takaisin!

— kaikki uudelleen, kaikki iäisesti, kaikki yhteenliitetyksi, yhteensolmituksi, toisiinsa rakastuneeksi, oi silloin te rakastaisitte maailmaa, —

— te iankaikkiset, rakastakaa sitä iankaikkisesti ja aina: ja tuskallekin puhukaa: katoa, mutta tule takaisin! Sillä ilon miel' on — iäisyys!

11.

Kaikki ilo tahtoo kaikkien olioiden iäisyyttä, tahtoo hunajaa, tahtoo sakkaa, tahtoo juopunutta sydänyötä, tahtoo hautoja, tahtoo hauta-kyynel-lohtua, tahtoo kullattua iltaruskoa —

— mitä ei ilo tahdo! se on janoovaisempi, sydämellisempi, nälkäisempi, hirvittävämpi, salaperäisempi kuin kaikki tuska, se tahtoo itseään, se puree itseensä, sormuksen tahto taistelee siinä —

— se tahtoo rakkautta, se tahtoo vihaa, se on yltäkylläinen, se lahjoittaa, viskaa pois, kerjää että joku ottaisi hänet, kiittää ottavaista, tahtoisi kernaasti olla vihattu, —

— niin rikas on ilo, että se janoaa tuskaa, helvettiä, vihaa, häväistystä, raajarikkoa, maailmaa, — siliä tämä maailma, oi tehän tunnette sen!

Te korkeammat ihmiset, teitä se ikävöitsee, ilo, tuo kahlehtimaton, autuas, — teidän tuskaanne, te epäonnistuneet! Epäonnistunutta ikävöitsee kaikki iäinen ilo.

Sillä kaikki ilo tahtoo itseään, siksi se tahtoo myöskin sydäntuskaa! Oi onni, oi tuska! Oi murru, sydän! Te korkeammat ihmiset, oppikaa tämä, ilon mieli on iäisyys,

— ilon mieli on kaikkien olioiden iäisyys, on syvä, syvä iäisyys!

12.

Oletteko te nyt oppineet minun lauluni? Oletteko arvanneet, mitä se tahtoo? No niin! Hyvä! Te korkeammat ihmiset, niinpä laulakaa minulle nyt minun piirilauluni!

Laulakaa minulle nyt itse se laulu, jonka nimi on "Vielä kerran", jonka tarkoitus on "iankaikkisesta iankaikkiseen!" — laulakaa, te korkeammat ihmiset, Zarathustran piirilaulu!

Inehmo, oi! Yön kellot mitä sulle soi? "Unt' untelon ma nukuin —, väistyi uni pois: — Syv' elo on, mitata päivän miel' ei vois. Syv' itku sen —, syvempi vielä ilon-syys: Huol' itkee: kestä en! Vaan ilon miel' on iäisyys —, — on syvä, syvä iäisyys!"

Merkki.

Mutta aamulla tämän yön jälkeen ponnahti Zarathustra ylös vuoteeltaan, vyötti kupeensa ja astui ulos luolastaan, hehkuvana ja voimakkaana kuin aamuaurinko, joka pimeistä vuorista nousee.

"Sinä suuri tähti, puhui hän, niinkuin kerran oli puhunut, sinä syvä onnen-silmä, mitä olisi kaikesta sinun onnestasi, jos ei sinulla olisi niitä, joille loistat!

"Ja jos he jäisivät kammioihinsa silloin kuin sinä olet jo valveilla ja tulet ja lahjoitat ja jakelet: kuinka sinun ylpeä häveliäisyytesi suuttuisi siitä!

"No niin! he nukkuvat vielä, nämä korkeammat ihmiset, minun ollessani valveilla: he eivät ole minun oikeita tovereitani! Heitä minä en odota täällä vuorillani.

"Työhöni minä tahdon, päivääni: mutta he eivät ymmärrä minun huomeneni merkkejä, minun askeleni — ei ole heille mikään herätyshuuto.

"He nukkuvat vielä minun luolassani, heidän unensa juo vielä minun juopuneita laulujani. Korva, joka kuuntelee minua, — kuuliainen korva puuttuu heidän jäsenistään."

— Tämän oli Zarathustra puhunut sydämelleen, kun aurinko nousi: silloin hän loi katseensa kysyvästi korkeuteen, sillä hän kuuli päänsä päällä kotkansa terävän huudon. "Hyvä! huusi hän ylös, niin minulle kelpaa ja on soveliasta. Minun eläimeni ovat valveilla, sillä minä olen valveilla.

"Minun kotkani on valveilla ja kunnioittaa minun laillani aurinkoa. Kotkankynsin se tavoittaa uutta valoa. Te olette minun oikeat eläimeni; minä rakastan teitä.

"Mutta vielä minulta puuttuu oikeat ihmiseni!" —

Näin puhui Zarathustra; mutta silloin tapahtui, että hän kuuli ikäänkuin lukemattomien lintujen parveilevan ja liihoittelevan ympärillään, — mutta niin monien siipien suhina ja tungos hänen päänsä ympärillä oli niin suuri, että hän sulki silmänsä. Ja totisesti, pilven lailla se putosi hänen ylitsensä, nuolipilven lailla, joka purkautuu uuden vihollisen ylitse. Mutta katso, tässä se oli rakkauden pilvi, ja uuden ystävän ylitse.

"Mitä minulle tapahtuu?" ajatteli Zarathustra hämmästyneessä sydämessään ja vaipui hitaasti suurelle kivelle, joka oli hänen luolansa ovikäytävän ääressä. Mutta kun hän käsillään tavoitti ympärilleen ja yläpuolelleen ja alapuolelleen ja suojeli itseään noilta hempeiltä linnuilta, katso, silloin hänelle tapahtui jotakin vielä kummallisempaa: hänen kätensä sattui näet silloin huomaamatta tiheään lämpimään karvatakkeloon; mutta samalla kertaa kaikui hänen edessään kiljunta, — lempeä pitkä jalopeurankiljunta.

"Merkki tulee", puhui Zarathustra ja muuttui. Ja toden totta, kun hänen edessään ilma selkeni, silloin hänen jalkojensa juuressa makasi keltainen mahtava eläin ja hiveli päätänsä hänen polviansa vastaan eikä tahtonut rakkaudesta lähteä hänen tyköään, vaan käyttäytyi kuin koira, joka löytää jälleen vanhan isäntänsä. Mutta kyyhkyset eivät olleet vähemmin innokkaita osottamaan rakkauttaan kuin jalopeura; ja joka kerta kuin joku kyyhkynen lentää suhahti jalopeuran kuonon ylitse, pudisti jalopeura päätään ja ihmetteli ja nauroi.

Kaikkeen tähän virkkoi Zarathustra vain yhden ainoan sanan: "minun lapseni ovat lähellä, minun lapseni" —, sitten hän vaikeni äänettömäksi. Mutta hänen sydämensä oli sulanut, ja hänen silmistään tippui kyyneleitä ja putosi hänen käsilleen. Eikä hän pitänyt lukua mistään enää, vaan istui siinä liikkumatta ja suojelematta itseään kauemmin eläimiltä. Siinä kyyhkyset lensivät edestakaisin ja istuutuivat hänen olkapäilleen ja hyväilivät hänen valkeata tukkaansa eivätkä väsyneet hellimästä ja riemuitsemasta. Mutta väkevä jalopeura nuoli yhä pois kyyneleet, jotka putosivat Zarathustran käsille, ja kiljui ja murisi arasti sen ohessa. Näin käyttäytyivät nämä eläimet. —

Kaikkea tätä kesti pitkän ajan, tai lyhyen ajan: sillä, oikein puhuen, ei tuollaisia asioita varten ole maan päällä mitään aikaa —. Mutta sillä välin olivat korkeammat ihmiset Zarathustran luolassa heränneet ja järjestäytyivät keskenään kulkueeksi mennäkseen Zarathustraa vastaan ja lausuakseen hänelle huomentervehdyksen: sillä herätessään he olivat huomanneet, että hän ei ollut enää heidän keskuudessaan. Mutta kun he ennättivät luolan ovelle ja heidän askeltensa kolina juoksi heidän edellään, silloin jalopeura hämmästyi suuresti, kääntyi yhdellä erää Zarathustran luota ja hypähti, rajusti kiljuen, suoraan luolaa kohti; mutta kun korkeammat ihmiset kuulivat sen kiljuvan, päästivät he huudon kuin yhdestä suusta ja pakenivat takaisin ja olivat siinä tuokiossa kadonneet.

Mutta Zarathustra itse nousi huumautuneena ja oudostellen istuiltaan, katseli ympärilleen, seisoi hämmästyneenä, kysyi sydämeltään, toinnutteli ajatuksiaan ja oli yksin. "Mitä minä kuulin? puhui hän viimein hitaasti, mitä minulle tapahtui juuri nyt?"

Ja nyt palasi hänen muistonsa, ja hän käsitti yhdellä katseella kaiken, mitä eilisen ja tämänpäivän välillä oli tapahtunut. "Tässähän on kivi, puhui hän ja siveli partaansa, sillä minä istuin eilenaamulla; ja tässä astui tietäjä minun luokseni, ja tässä minä kuulin ensiksi sen huudon, jonka äsken kuulin, suuren hätähuudon.

"Oi te korkeammat ihmiset, teidän hädästännehän vanha tietäjä ennusti minulle eilenaamulla, —

"— teidän hätäänne hän tahtoi vietellä ja kiusata minua: oi Zarathustra, puhui hän minulle, minä tulen viettelemään sinua viimeiseen syntiisi.

"Minun viimeiseen syntiini? huusi Zarathustra ja nauroi suuttuneena omia sanojansa: mikä minulle sitten säästettiin viimeiseksi synnikseni?"

— Ja vielä kerran Zarathustra vaipui ajatuksiinsa ja istuutui jälleen suurelle kivelle ja mietiskeli. Äkkiä hän hypähti pystyyn —

"Sääli! Sääli korkeampaa ihmistä kohtaan! huudahti hän, ja hänen kasvonsa muuttuivat vaskisiksi. Hyvä! Sillä — oli aikansa!

"Minun kärsimykseni ja minun säälini — mitä niistä! Pyrinkö minä sitten onneen? Minä pyrin työhöni!

"Hyvä! Jalopeura tuli, minun lapseni ovat lähellä, Zarathustra kypsyi, minun hetkeni tuli: —

"Tämä on minun aamuni, minun päiväni alkaa: ylös nyt, ylös, sinä suuri keskipäivä!" — — Näin puhui Zarathustra ja jätti luolansa, hehkuvana ja voimakkaana kuin aamuaurinko, joka pimeistä vuorista nousee.

Loppu.